Справа № 132/4510/19
Провадження № 22-ц/801/665/2022
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павленко І. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року	Справа № 132/4510/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.
Секретар: Кузьменко Б. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на заочне рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року та на додаткове рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 25 листопада 2021 року у цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Служби у справах дітей Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на неповнолітню дитину,
Рішення ухвалив суддя Павленко І. В.
Рішення ухвалено об 11.20 год у м. Калинівка Вінницької області
Додаткове рішення ухвалене у відсутності сторін у м. Калинівка
Повний текст рішення складено 26 листопада 2021 року,

Встановив:
11 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Служби у справах дітей Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини.
23 січня 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Служби у справах дітей Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на неповнолітню дитину.
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 16 березня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Служби у справах дітей Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини, та вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Служби у справах дітей Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за зустрічним позовом, об`єднані в одне провадження за № 132/4510/19.
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 16 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 про залишення його позову без розгляду задоволено.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Служби у справах дітей Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини, залишено без розгляду та роз`яснено позивачу, що після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, він має право звернутися до суду повторно.
Свої вимоги позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 мотивувала тим, що 09 вересня 2007 року вона уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_1 , який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції Вінницької області, про що в книзі реєстрації шлюбів вчинено актовий запис № 162. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 .
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 24 вересня 2019 року їх шлюб розірваний.
Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 . Син ходить в 1-А клас загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 12 Вінницької міської ради.
Дитина мешкає разом із нею, яку вона виховує самостійно. У неї є всі необхідні умови для проживання, нормального розвитку дитини та задоволення гармонійного розвитку його особистості в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості.
До моменту заявленого у грудні 2019 року відповідачем свого позову до суду про визначення місця проживання дитини з ним, між ними не виникало спору з даного питання, оскільки з 24 травня 2019 року вона із сином переїхала із села Сальник Калинівського району до постійного місця проживання у місто Вінницю, де у неї є власне житло і де син пішов у перший клас.
Вона як мати дитини спроможна надати дитині належний рівень виховання, постійне піклування та розвиток; вона має достатній дохід та належні житлово-побутові умови; приділяє дитині багато уваги, опікується духовним та інтелектуальним розвитком сина, належним чином відноситься до своїх батьківських обов`язків. Вона працевлаштована, має індивідуальний графік роботи (у вівторок і п`ятницю робочий день триває з 8-30 до 15-30, в інші дні працює по віддаленому доступу), тому має час відводити сина до школи та забирати його, займатися навчанням вечорами, гуляти та піклуватися про нього. Має у власності квартиру, яка згідно договору дарування від 21 травня 2019 року була їй подарована. Згідно акту про проживання осіб, не зареєстрованих у житловому приміщенні від 05 червня 2019 року, вона із сином фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 24 травня 2019 року.
Вона має стабільний дохід, за рахунок якого може в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини та задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і матеріальної забезпеченості, в той час як відповідач не забезпечує на постійній основі утримання сина, не сплачує добровільно аліменти на утримання сина.
Вона відвідує школу, батьківські збори, спілкується із класним керівником та з учителями з додаткових занять, цікавиться його шкільним життям, забезпечує його одягом та всіма необхідними засобами для навчання, що підтверджується довідкою-характеристикою КЗ ЗОШ І-ІІІ ступенів № 12 Вінницької міської ради. Син відвідує групу продовженого дня ЦР «Розумашка» та додаткові заняття з англійської мови, математики і читання. Разом із сином брала участь в усіх навчальних проектах і конкурсах, які проводилися у класі: «Корисне з некорисного», «Ярмарок чисел», «Народні прикмети і погода», «Зимова феєрія».
Вона має гарний стан здоров`я, не має шкідливих звичок, характеризується з позитивної сторони на роботі; в складних та конфліктних ситуаціях ведене себе розсудливо; на обліку в наркологічному та в психіатричному кабінеті не перебуває, судимості не має.
Протягом всього часу з дня припинення шлюбних відносин із відповідачем, син проявляє надзвичайну прив`язаність до неї; вони часто використовують можливість культурного розвитку дитини, відвідуючи у м. Вінниці культурно-масові заходи.
Проживання дитини із нею відповідає його інтересам. Вона має можливість забезпечити дитині належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не в змозі. Відповідач не може дати дитині належного виховання і розвитку, ні матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних безпечних для здоров`я дитини умов проживання.
Вона не чинить і не чинитиме перешкод для спілкування відповідача із сином і не хоче, щоб дитина через розлучення батьків була позбавлена піклування батька.
Вважає, що перебування сина в сім`ї відповідача негативно може вплинути на стан його здоров`я, зважаючи на судомний синдром.
З метою уникнення зайвих психологічних стресів, забезпечення прав та інтересів дитини, вона вважає, що в інтересах сина є проживання його саме із нею, оскільки вона є найбільш емоційно близькою людиною для нього і у сина із нею тісний зв`язок, тому вона просить визначити місце проживання дитини разом із нею.
Також просить стягувати із відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 3000,00 грн. щомісячно, але не менше 25 % доходу відповідача, оскільки відповідач не надає матеріальної допомоги, необхідної для утримання сина. Допомоги від держави вона також не отримує, тому неповнолітній син повністю знаходиться на її утримання. Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є обов`язком батьків.
Згідно виписки із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22 січня 2020 року ОСОБА_1 з 07 червня 2019 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем за основним видом економічної діяльності «Вантажний автомобільний транспорт» та займається підприємницькою діяльністю у сфері надання послуг по перевезенню зерна. Відповідно має дохід і матеріальну можливість утримувати свого сина, сплачуючи на його утримання щомісячно по 3000,00 грн.
Рішенням (заочним) Калинівського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року позов задоволено частково.
Визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто щомісячно із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі, що підлягає індексації, в розмірі 3000 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 січня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_1 в дохід держави 840,80 грн. судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.
Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Призначено судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу на 10:00 год 25 листопада 2021 року.
Додатковим рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 25 листопада 2021 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Петрук Людмили Іванівни, ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14 880,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2022 року задоволено заяву відповідача ОСОБА_1 . Поновлено йому строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року. Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року, залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить заочне рішення суду та додаткове рішення суду скасувати і ухвалити нові рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову в частині щодо визначення місця проживання дитини, а в частині стягнення аліментів змінити рішення суду, встановивши тверду грошову суму аліментів, що підлягають до стягнення з нього щомісячно з розмірі 2000,00 грн., врахувавши, що прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років з 01 грудня 2021 року становить 2618 грн. Також просить відмовити ОСОБА_2 у задоволенні вимоги про стягнення з нього суми на правничу допомогу в розмірі 14 880,00 грн. і стягнути з позивача на його користь судові витрати.
Зазначив, що суд виніс незаконні, упереджені рішення, постановлені з порушенням норм процесуального і матеріального права, тому він наполягає на їх скасуванні.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судове рішення не відповідає вимогам законності й обґрунтованості. Суд не направляв йому судові повістки і не повідомляв його про час та місце розгляду справи. Ним неодноразово заявлялися відводи головуючому по справі судді, які залишилися без задоволення, тому в апеляційній скарзі він посилається на незаконність цих ухвал суду про відмову у задоволенні відводу головуючому по справі судді Павленку І. В., у зв`язку з чим вважає, що судом справа розглянута неповноважним суддею.
Також вказав, що залишивши свій позов без розгляду, він фактично погодився на те, щоб дитина проживала із матір`ю, а його претензії до матері дитини пов`язані з тим, що йому не дають побачень із дитиною, тобто спір фактично стосувався участі у вихованні дитини та побаченні з нею. З урахуванням встановлених по справі обставин суд мав би дійти висновку, що вимоги про встановлення місця проживання дитини заявлені ОСОБА_2 некоректно, оскільки має існувати спір між батьками на час вирішення справи в суді, а такого спору станом на час винесення судом рішення – 16 листопада 2021 року, між ними вже не було. На час розгляду справи з травня 2019 року по 16 листопада 2021 року дитина ОСОБА_4 проживав разом із матір`ю. Таким обставинам судом не надано належної оцінки, що є підставою для скасування ухваленого по справі судового рішення.
Суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 , звернувшись до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини, вказала як своє житло – квартиру у місті Вінниці, при цьому не надала висновок Служби у справах дітей Вінницької міської ради, а надала висновок Служби у справах дітей Калинівської РДА, якої на сьогоднішній день не існує, оскільки відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року ліквідована.
Додаткове рішення суду відповідач також вважає протиправним і незаконним, ухваленим із порушенням вимог ЦПК України. Так, судом не врахована практика Європейського Суду з прав людини в тому, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактично неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідач вважає сумнівними правничі послуги адвоката Петрук Л. І., яка надала суду квитанцію про сплату їй коштів як ФОП ОСОБА_5 , проте у судовому процесі вона виступала як адвокат, а не як ФОП ОСОБА_5 . Крім того нею не надано доказів про надання правничої допомоги і відповідний розрахунок.
Також відповідач зазначив, що у зустрічному позові не можна було заявляти вимогу про стягнення аліментів, а позивачу достатньо було звернутися до суду окремо із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, яка підлягає розгляду без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. Про такий спрощений порядок адвокат Петрук Л. І. знала.
У відзиві позивач ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскільки із нею не погоджується, як із необґрунтованою та безпідставною, вказуючи, що в апеляційній скарзі відповідач висловлює свою незгоду із рішенням суду, при цьому не зазначає які саме порушення норм процесуального та матеріального права допущені судом – відсутня вказівка на статтю ЦПК України, крім цитування законодавства про критерії законності та об`єктивності судового рішення.
Служба у справах дітей відзив на апеляційну скаргу не надала.
Відповідач ОСОБА_1 надав заперечення на відзив, в якому зазначив, що у зустрічному позові бракує головного доказу – висновку Служби у справах дітей Вінницької міської ради, тобто за місцем проживання дитини. Розмір оплати за надання правничих послуг адвокатом Петрук Л. І. є надмірним та необґрунтованим, а квитанції за оплату наданих правничих послуг не відповідають наданим як доказу документам щодо надання правничої допомоги адвокатом у процесі. 
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (судову повістку отримала 08 квітня 2022 року), у судове засідання не з`явилася.
Представник Служби у справах дітей Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи (судову повістку отримав 06 квітня 2022 року), у судове засідання не з`явився.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення відповідача по зустрічному позову, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ( ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
В ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції сторони не надавали і не посилалися на докази, які ними не були подані до суду першої інстанції, а також не було встановлено допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування рішення чи неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином апеляційним судом переглядається справа на предмет законності і обґрунтованості оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, із дослідженням доказів, що стосуються фактів, на які відповідач по зустрічному позові посилається у своїй апеляційній скарзі та на які позивач по зустрічному позові посилається у своєму відзиві на неї.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 09 вересня 2007 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції Вінницької області, про що в книзі реєстрації шлюбів вчинено актовий запис № 162. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище – ОСОБА_6 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ) (том 1 а. с. 101).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін по справі народився син ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , місце державної реєстрації – Сальницька сільська рада Калинівського району, актовий запис № 10 від 22 квітня 2013 року (том 1 а. с. 10, 102). 
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 24 вересня 2019 року шлюб, зареєстрований 09 вересня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 162, між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , розірваний. Прізвище відповідача ОСОБА_7 після розірвання шлюбу змінено на дошлюбне – ОСОБА_8 (том 1 а. с. 116-117).
Згідно довідки № 787 від 07 червня 2019 року, виданої виконавчим комітетом Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області, ОСОБА_4 зареєстрований з 22 квітня 2013 року за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а. с. 11). 
Згідно довідки № 788 від 07 червня 2019 року, виданої виконавчим комітетом Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області, ОСОБА_7 зареєстрована з 15 березня 2013 року за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а. с. 12).
Із висновку опікунської ради при виконкомі Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області, за підписом голови опікунської ради Гудзь О. Т., що є додатком до рішення опікунської ради від 19 листопада 2019 року № 1 (рішення в матеріалах справи відсутнє), вбачається, що опікунська рада при виконкомі сільської ради не заперечує проживання дитини ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 (том 1 а. с. 13).
Згідно висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 21 січня 2020 року за № 01-17-169, комісія з питань захисту прав дитини при Калинівській районній державній адміністрації, розглянувши матеріали справи на засіданні від 21 січня 2020 року, вирішила вважати за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини – ОСОБА_4 разом із матір`ю – ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 (том 1 а. с. 23-24).
Згідно договору дарування квартири укладеного 21 травня 2019 року, дарувальник ОСОБА_9 передала у власність обдарованій ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_5 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. та зареєстрований в реєстрі за № 2849 (том 1 а. с. 40-42, 106-108, 109-110).
Згідно довідки № 124 від 19 вересня 2019 року, виданої КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 12 Вінницької міської ради», ОСОБА_4 навчається у цьому закладі у 1-А класі (том 1 а. с. 38).
ОСОБА_7 працює в ПрАТ «Калинівський машзавод» з 03 серпня 2017 року, займає посаду – менеджер із збуту та має дохід в середньому понад 5000,00 грн. в місяць, про що свідчить видана 14 січня 2020 року довідка № 4 (том 1 а. с. 43).
Із актів про проживання осіб, не зареєстрованих в житловому приміщенні від 05 червня 2019 року та від 20 січня 2020 року, складеного ОСББ «Андора плюс» вбачається, що ОСОБА_7 і ОСОБА_4 не зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживають у квартирі з 24 травня 2019 року (том 1 а. с. 46).
Згідно довідки серії ААА №0813285, виданої Департаментом інформатизації МВС України, за обліками МВС ОСОБА_10 на території України станом на 20 січня 2020 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (том 1 а. с. 56).
За місцем роботи ОСОБА_2 характеризується позитивно, про що свідчить інформація із характеристики (том 1 а. с. 59).
Згідно інформації, наданої Козятинським управлінням Головного управління Державної податкової служби України у Вінницькій області № 8370/9/02-32-53-05 від 25 березня 2020 року та № 15013/9/02-32-53-05 від 07 липня 2020 року, ОСОБА_1 , як суб`єкт підприємницької діяльності – фізична особа, перебуває на спрощеній системі оподаткування, 3 група. Сума доходу згідно поданої податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за період з 07 червня 2019 року по 31 грудня 2019 року складає 179 927,00 грн. (том 1 а. с. 83-88, 162, 169).
Суд першої інстанції при задоволенні зустрічного позову про визначення місця проживання дитини виходив із встановленого, що мати приділяє більше уваги вихованню дитини й більш відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків; вона весь час постійно піклується про свою дитину, забезпечує її одягом, харчуванням, засобами для розвитку, дитина перебуває на її повному утриманні та вихованні; фактів протилежного у судовому засіданні не встановлено. Батько дитини не надав суду доказів того, що він як батько, до моменту виникнення спору щодо місця проживання дитини, приділяв увагу створенню належних умов для повноцінного розвитку та проживання дитини, цікавився ступенем його розвитку і повсякденним життям та потребами дитини, що є його процесуальним обов`язком. За час окремого проживання батьків та проживання малолітньої дитини з матір`ю, в дитини сформувалося звичне для неї і комфортне оточуюче середовище, хлопчик навчається в комунальному закладі «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 12 Вінницької міської ради», відвідує у ЦР «Розумашка» групу продовженого дня та додаткові заняття з англійської мови, має поряд із собою друзів та маму, яка проявляє турботу про свою дитину, забезпечує її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Відповідач не надав доказів про перешкоджання матері дитини у спілкуванні батька із дитиною. 
Також суд врахував рівність матеріальних, побутових умов сторін по справі, їх поведінку, відповідність їх дій інтересам дитини; врахував принцип рівності прав та обов`язків батьків, визначених статтею 141 СК України, добросовісне виконання матір`ю батьківських обов`язків, її матеріальне становище, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку і відсутність з її боку перешкод у спілкуванні батька із сином та негативного впливу на його виховання і розвиток. 
Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, суд виходив із встановлених обставини і, що таке рішення найбільше відповідатиме інтересам дитини. 
Ухвалюючи рішення в частині стягнення аліментів із відповідача на користь позивача на утримання їх малолітнього сина, суд першої інстанції виходив із того, що необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини буде стягнення аліментів у розмірі, що становить 3000,00 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що узгоджується із вимогами частини 2 статті 182 СК України. При цьому суд виходив із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання із боку матері і з боку батька.
Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що матеріалами справи підтверджений і не спростований факт надання адвокатом Петрук Л. І. професійної правничої допомоги у даній справі в заявленій позивачем ОСОБА_2 сумі 14 880,00 грн., а також врахувавши необґрунтованість відповідачем ОСОБА_1 в своєму запереченні невідповідності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу критеріям, визначеним статтею 137 ЦПК України, врахувавши співмірність витрат із складністю справи та із наданими адвокатом обсягом послуг, а також особисту участь у підготовчих та судових засіданнях адвоката Петрук Л. І., визнав реальними витрати на правову допомогу у розумному розмірі, якому відповідає сума витрат на професійну правничу допомогу, надану позивачу по зустрічному позову ОСОБА_2 у розмірі 14 880,00 грн. 
Із вказаними висновками суду першої інстанції у рішенні суду та у додатковому рішенні суду погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Відповідно до Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принциповим є положення про те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У пункті 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про охорону дитинства" контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладена однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (частина 1). Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5  статті 157 цього Кодексу (частина 2).
Статтею 160 СК України передбачено право батьків на визначення місця проживання дитини, за правилами якої місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1). Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. 2). Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ч. 3).
Сторони по справі мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто дитина не досягла віку десяти років. Тому за правилами частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини має визначатися за згодою батьків.
Як встановлено по справі такої згоди щодо визначення місця проживання їхньої малолітньої дитини сторони не досягли і між ними існує спір щодо місця проживання малолітньої дитини, який вирішується судом у даній цивільній справі.
Відповідно до частин 1 і 2 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1). Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2).
До інших обставин, що мають істотне значення, зокрема відноситься: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
З урахуванням наведених норм права, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, та, у першу чергу, повинні бути визначені і враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім враховуються права батьків.
При вирішенні спору щодо визначення місця проживання дитини на ряду із першочерговим врахуванням найкращих інтересів дитини, слід встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, вирішуючи спір щодо місця проживання малолітньої дитини, насамперед слід виходити з інтересів самої малолітньої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. 
Згідно з частинами 4 і 5 статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Визначаючи місце проживання малолітнього сина з матір`ю, розуміючи, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення, суд першої інстанції надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, що не впливатиме на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, взявши до уваги вік дитини – 8 років на час ухвалення судового рішення по справі, її постійне проживання разом з матір`ю, висновок органу опіки та піклування, а також те, що дії батька щодо різкої зміни постійного місця проживання дитини разом з матір`ю суперечать принципу розумної турботи про дитину у поєднанні з обережною для психіки дитини увагою до неї. При цьому суд першої інстанції врахував, що у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційній стабільності та матеріальній забезпеченості.
Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 , який був позивачем по основному своєму позову про визначення місця проживання дитини, не надав належних доказів, а судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що поведінка чи дії позивача по зустрічному позову – матері малолітньої дитини, або наслідки її спілкування із сином, можуть суперечити його інтересам або впливати на нього негативно, перешкоджати його фізичному та духовному розвитку. Також судом не встановлено вчинення позивачем по зустрічному позову кримінальних правопорушень або іншої протиправної поведінки як стосовно свого малолітнього сина, так і до будь-якої іншої дитини чи повнолітньої особи.
Зміна позивачем по зустрічному позову місця проживання із будинку, в якому дитина проживала із свого народження до ІНФОРМАЦІЯ_5 , на квартиру в м. Вінниці здійснена нею в інтересах малолітнього сина. За новим місце проживання для дитини створені всі належні умови для її гармонічного розвитку.
Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у його житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я сина, стан його розвитку, незалежно від того з ким він буде проживати.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції, яким місце проживання малолітнього сина визначено із його матір`ю, а такі доводи апеляційної скарги, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 , звернувшись до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини, вказала як своє житло – квартиру у місті Вінниці, при цьому не надала висновок Служби у справах дітей Вінницької міської ради, а надала висновок Служби у справах дітей Калинівської РДА, якої на сьогоднішній день не існує, оскільки відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року ліквідована, є безпідставними і спростовуються фактичними обставинами, а саме тим, що первинний позов ОСОБА_1 подав до суду 11 грудня 2019 року (том 1 а. с. 2), а відповідач по цьому позову ОСОБА_3 свій зустрічний позов подала до суду 23 січня 2020 року (том 1 а. с. 69, 76), одночасно подавши відзив на первинний позов ОСОБА_1 (том 1 а. с. 25, 33а-37). Висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наданий комісією з питань захисту прав дитини при Калинівській районній державній адміністрації, від 21 січня 2020 року за № 01-17-169 (том 1 а. с. 23-24), яка станом на січень 2020 року існувала. Такий висновок надала до суду Служба у справах дітей, сім`ї та молоді Калинівської районної адміністрації (том 1 а. с. 22) на виконання ухвали Калинівського районного суду від 16 грудня 2019 року, якою було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю Служби у справах дітей Калинівської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини. Цією ухвалою суду було доручено Службі у справах дітей Калинівської райдержадміністрації до початку судового розгляду надати висновок про доцільність чи недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини – ОСОБА_4 за місцем проживання його батька ОСОБА_1 (том 1 а. с. 16).
На виконання зазначеної ухвали суду від 16 грудня 2019 року Служба у справах дітей, сім`ї та молоді Калинівської райдержадміністрації надала свій висновок, у якому вважала за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини – ОСОБА_4 , разом із матір`ю – ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 (том 1 а. с. 22, 23-24). 
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги в тому, що станом на час винесення судом рішення – 16 листопада 2021 року, спору між сторонами вже не було і на час розгляду справи з травня 2019 року по 16 листопада 2021 року дитина ОСОБА_4 проживав разом із матір`ю, а залишивши свій позов без розгляду, він фактично погодився на те, щоб дитина проживала із матір`ю; його претензії до матері дитини пов`язані лише з тим, що йому не дають побачень із дитиною, тобто спір фактично стосувався участі у вихованні дитини та побаченні з нею і таким обставинам суд не надав належної оцінки, що є підставою для скасування ухваленого по справі судового рішення.
Матеріалами справи спростовуються такі доводи у відсутності спору між сторонами, оскільки із позовом про визначення місця проживання дитини до суду звернувся саме ОСОБА_1 у грудні 2019 року із позовом про визначення місця проживання дитини, що свідчить про наявність спору між сторонами на час звернення до суду. Подавши заяву про залишення свого позову без розгляду, ОСОБА_1 не звертався до суду у порядку статті 206 ЦПК України із відповідною заявою про відмову від свого позову та про визнання зустрічного позову ним як відповідачем, не скориставшись при цьому наданими йому правами та обов`язками, у тому числі процесуальними, що передбачено статтями 43 та 49 ЦПК України. При цьому слід звернути увагу позивача за первісним позовом, а відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , що згідно частини 4 статті 43 ЦПК України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом, а також учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 статті 44 ЦПК України); залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, у тому числі: за подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або спору, який має очевидно штучний характер (пункт 3 частини 2 статті 44 ЦПК України).
Крім цього, суд першої інстанції на виконання вимог статті 89 ЦПК України надав оцінку всім зібраним по справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, відобразивши таку оцінку у своєму рішенні, та за результатами проведеної оцінки ухвалив законне і обґрунтоване рішення.
Безпідставними і такими, що не ґрунтуються на законі є доводи апеляційної скарги в тому, що судом справа розглянута неповноважним суддею, оскільки відповідачем за зустрічним позовом неодноразово заявлялися відводи головуючому по справі судді, які залишилися без задоволення, тому такі ухвали суду про відмову у задоволенні заявленого ним відводу головуючому по справі судді Павленку І. В., є незаконними.
Так, відповідно до частини 3 статі 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду (пункт 1); в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою (пункт 2).
Як вбачається із матеріалів справи відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 подавав три заяви про відвід головуючому судді Павленку І. В.: заява від 24 січня 2020 року (том 1 а. с. 130); заява від 07 серпня 2020 року (том 1 а. с. 173); заява від 19 березня 2021 року (том 2 а. с. 9-11).
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 27 січня 2020 року у складі головуючого судді Павленка І. В., визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід судді і передано заяву на розгляд іншому судді у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України (том 1 а. с. 131-132).
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 29 січня 2020 року у складі головуючого судді Аліменка Ю. О., в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відвід судді Павленка І. В., відмовлено з тих підстав, що твердження позивача про упереджене та необ`єктивне ставлення судді до нього ґрунтується лише на припущеннях, а тому заява про відвід судді є надуманою і необґрунтованою та непідтвердженою жодним доказом (том 1 а. с. 135-136).
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 30 вересня 2020 року у складі головуючого судді Павленка І. В., визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід судді і передано заяву на розгляд іншому судді у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України (том 1 а. с. 223-224). 
Підставою відводу ОСОБА_1 зазначено порушення головуючим суддею вимог Цивільного процесуального кодексу України, зокрема, він не залишив первісний позов без розгляду, прийняв до розгляду зустрічний позов з порушенням строків, не повідомив про об`єднання первісного позову із зустрічним позовом в одне провадження, не встановив строк подання відповідачу за зустрічним позовом відзиву на зустрічний позов, що свідчить про упереджене та необ`єктивне ставлення до нього, а тому він має сумніви в неупередженості та об`єктивності судді.
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 02 жовтня 2020 року у складі головуючого судді Ставнійчук С. В., у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Павленка І. В., відмовлено з тих підстав, що зміст і доводи заяви про відвід не свідчать про існування об`єктивно обґрунтованих обставин, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності головуючого судді, а зводяться до незгоди із процесуальними рішеннями судді та припущень, які не підтверджені жодними доказами та не вказують на необ`єктивність чи упередженість судді при розгляді даної справи (том 1 а. с. 226).
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 22 березня 2021 року у складі головуючого судді Павленка І. В., визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід судді і передано заяву на розгляд іншому судді у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України (том 1 а. с. 12-13).
Заяву про відвід ОСОБА_1 обґрунтував тим, що головуючий суддя по справі відмовив у задоволенні його клопотання про призначення по справі судової психологічної експертизи для визначення психоемоційного стану дитини, а також у нього є відомості про те, що головуючий суддя по справі спілкується поза межами процесу з чоловіком, з яким на даний час проживає позивач ОСОБА_2 , що викликає сумнів у неупередженості та об`єктивності судді.
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 24 березня 2021 року у складі головуючого судді Ставнійчук С. В., у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Павленка І. В., відмовлено з тих підстав, що зміст і доводи заяви про відвід судді не свідчать про існування об`єктивно обґрунтованих обставин, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності головуючого судді, а зводяться до незгоди із процесуальними рішеннями судді та припущень, які не підтверджені жодними доказами і не вказують на необ`єктивність чи упередженість судді при розгляді даної справи. Доказів, які б підтверджували заінтересованість в результаті розгляду справи або підтверджували обставини, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості головуючого судді відсутні (том 2 а. с. 15-16).
Судом апеляційної інстанції не визнаються обґрунтованими заявлені відповідачем по зустрічному позову ОСОБА_1 підстави для відводу головуючому судді Павленку І. В., оскільки такі є надуманими і такими, що висловленні із припущеннями, та не доведені відповідачем належними доказами, а незгода відповідача із процесуальними рішеннями судді по даній справі не може бути підставою для задоволення заяви про відвід судді.
Таким чином справа розглянута повноваженим складом суду, у якому при ухваленні судового рішення приймав участь суддя, якому заявлялися відводи, проте такі заяви були вирішені судом першої інстанції у відповідності до вимог норм Цивільного процесуального кодексу України та судом апеляційної інстанції такі заявлені відповідачем підстави відводу судді визнані необґрунтованими, що свідчить про відсутність передбачених пунктами 1 і 2 частини 3 статті 376 ЦПК України обов`язкових підстав для скасування судового рішення.
Помилковими є твердження відповідача в апеляційній скарзі у тому, що судове рішення не відповідає вимогам законності й обґрунтованості, через те, що суд не направляв йому судові повістки і не повідомляв його про час та місце розгляду справи, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.
Так, після відкриття провадження у даній цивільній справі 16 грудня 2019 року, справа неодноразово призначалася у підготовчому засіданні, про що позивач по первісному позову, а відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 належним чином повідомлявся про дату, час і місце засідання.
Підготовче провадження у цивільній справі закінчено згідно ухвали Калинівського районного суду від 28 квітня 2021 року і справа призначена до судового розгляду на 26 травня 2021 року, про що належним чином повідомлений у тому числі відповідач ОСОБА_1 (том 2 а. с. 46, 49), а саме на його адресу направлено копію ухвали від 28 квітня 2021 року (том 2 а. с. 49) та направлено його повноважному представнику, згідно ордера від 24 лютого 2020 року – адвокату Литвинюку М. І. (том 1 а. с. 149-150) і ним отриману 12 травня 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (том 2 а. с. 50).
За правилами частини 5 статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Справа неодноразово призначалася у судові засідання, про що відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток (том 2 а. с. 53, 56, 68).
При цьому справа в черговий раз була відкладена на 16 листопада 2021 року, про що відповідач ОСОБА_1 і його повноважний представник – адвокат Литвинюк М. І. були належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток, яку ОСОБА_1 отримав 04 листопада 2021 року і його представник – адвокат Литвинюк М. І. отримав 01 листопада 2021 року (том 2 а. с. 70, 71). 
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 1, 2 ст. 181 СК України).
Частиною третьою статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
При визначенні розміру аліментів відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно положень ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Враховуючи задовільний стан здоров`я дитини та її матеріальне становище, вік дитини – 08 років на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, та те, що він не має власного заробітку чи доходу, перебуває на утриманні матері; а також враховуючи задовільний стан здоров`я відповідача, його молодий вік, що він є працездатним, працює та отримує дохід, відсутність на його утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб; також враховуючи розмір прожиткового мінімуму на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, для дітей віком від 6 до 18 років, розмір якого з 01 січня 2021 року становив 2395 грн., з 01 липня 2021 року становив 2510 грн., з 01 грудня 2021 року становив 2618 грн., апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення із відповідача аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн. щомісячно, що в сукупності із витратами на утримання дитини з боку матері, яка має рівний із батьком обов`язок щодо утримання дитини, буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Оскаржуючи рішення суду в частині стягнення аліментів, відповідач зазначив про те, що у зустрічному позові не можна було заявляти вимогу про стягнення аліментів, а позивачу достатньо було звернутися до суду окремо із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, яка підлягає розгляду без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. Про такий спрощений порядок адвокат Петрук Л. І. знала. Відповідач просив змінити рішення суду в частині стягнення аліментів, визначивши до стягнення аліменти в розмірі 2000,00 грн., врахувавши, що прожитковий мінімум дитини віком від 6 до 18 років з 01 грудня 2021 року становить 2618,00 грн.
Такі міркування відповідача не заслуговують на увагу та спростовуються наступним.
За правилами статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1). Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (ч. 5).
Згідно вимог статей 160 та 161 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Судовий наказ може бути виданий, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Відповідно до частини 2 статі 161 ЦПК України особа має право звернутися до суду із вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.
З урахуванням таких вимог норм цивільного процесуального закону і того факту, що у провадженні суду уже перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини, відповідач по первісному позову ОСОБА_3 цілком правомірно, скориставшись наданим законом правом на звернення суду за своїм вибором, звернулася до суду у позовному провадженні із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини, заявивши одночасно вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини, за яким є необхідним залучення до участі у справі інших заінтересованих осіб – Служби у справах дітей.
При визначенні розміру аліментів судом враховані всі обставини справи, підтверджені належними доказами, з правильним застосуванням відповідних норм матеріального права.
Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). 
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до вимог статті 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1).
Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 7 та ст. 141 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні і утриманні дітей суди мають враховувати передусім інтереси дітей. Сімейним законодавством встановлено принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання та утримання дітей.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів того, що, будучи працездатною особою він не може заробляти кошти в достатній кількості, щоб сплачувати аліменти на неповнолітнього сина в розмірі 3 000 грн. 
З урахуванням стану здоров`я відповідача, його матеріального становища, відсутності на утриманні у нього інших дітей та інших непрацездатних осіб, апеляційний суд відхиляє наведені доводи апеляційної скарги, оскільки батько (як і матір) зобов`язаний вживати необхідних заходів з метою відшукування законних джерел доходів для виконання свого батьківського обов`язку по утриманню дитини, забезпечення, по-можливості, гідних, а не мінімальних умов проживання й розвитку дитини, враховуючи те, що відповідач є молодою, працездатною особою. Такий висновок повною мірою першочергово відповідає інтересам дитини.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції повністю є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 додаткове рішення суду також вважає протиправним і незаконним, ухваленим із порушенням вимог ЦПК України, з тих підстав, що судом не врахована практика Європейського Суду з прав людини в тому, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактично неминучими, а їх розмір обґрунтованим; сумнівними є правничі послуги адвоката Петрук Л. І., яка надала суду квитанцію про сплату їй коштів як ФОП ОСОБА_5 , проте у судовому процесі вона виступала як адвокат, а не як ФОП ОСОБА_5 . Крім того нею не надано доказів про надання правничої допомоги і відповідний розрахунок. Також у зустрічному позові не можна було заявляти вимогу про стягнення аліментів, а позивачу достатньо було звернутися до суду окремо із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, яка підлягає розгляду без судового засідання і повідомлення заявника і боржника, та про такий спрощений порядок адвокат Петрук Л. І. знала.
Такі доводи апеляційної скарги відповідача по зустрічному позову ОСОБА_1 в частині доводів щодо незаконності додаткового рішення суду не підлягають до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання розподілу між сторонами судових витрат.
У резолютивній частині рішення суду зазначається яким чином проведено розподіл судових витрат (пункт 2 частини 5 статті 265 ЦПК України).
Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 2 частини 1).
Згідно вимог частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать також витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3).
Згідно вимог частин 1 і 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Відповідно до частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Із матеріалів справи слідує, що відповідач по первісному позову, а позивач по зустрічному позиву ОСОБА_2 понесла витрати професійну правничу допомогу, надану їй адвокатом Петрук Л. І. 
На підтвердження таких витрат вона подала до суду: ордер від 16 січня 2020 року на надання правової допомоги ОСОБА_2 у Калинівському районному суді Вінницької області адвокатом Петрук Л. І. та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю виданого 18 липня 2018 року, серії ВН № 000285 (том 1 а. с. 31, 115, 118); договір про надання правової допомоги № 2020/В-2 від 16 січня 2020 року, згідно пункту 3.2 якого гонорар адвоката по даному договору складає: ознайомлення з матеріалами позовної заяви, поданої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , аналіз чинного законодавства, що регулює сімейні відносини на предмет підготовки відзиву до позовної заяви до Калинівського районного суду по даній справі, представництво інтересів ОСОБА_2 у суді, підготовка всіх необхідних процесуальних документів по справі (надання нормативно обґрунтованого пояснення, заперечень на відповідь на відзив під час розгляду справи в суді) – 6000,00 грн.; збір документальних доказів, аналіз чинного законодавства, що регулює сімейні відносини на предмет підготовки зустрічного позову про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на неповнолітню дитину в межах даної справи, представництво інтересів ОСОБА_2 у суді, підготовка всіх необхідних процесуальних документів по справі (відповідь на відзив, надання нормативно обґрунтованого пояснення по справі під час розгляду справи в суді) – 6000,00 грн. Сторони домовилися, що додатково за участь в судових засіданнях, незалежно від того чи відбулось судове засідання ОСОБА_2 сплачує адвокату 300 грн. за кожен судодень (том 1 а. с. 119-122); акт від 22 січня 2020 року наданих послуг згідно договору про надання правової допомоги від 16 січня 2020 року № 2020/В-2 на суму 7000,00 грн., яка сплачена згідно квитанції № 0.0.1592581509.1 від 11 січня 2020 року (том 1 а. с. 89, 123); акт від 28 травня 2021 року наданих послуг згідно договору про надання правової допомоги від 16 січня 2020 року № 2020/В-2 на суму 2880,00 грн., яка сплачена згідно квитанції № 0.0.2142826828.1 від 28 травня 2021 року (том 2 а. с. 93, 92); акт від 16 листопада 2021 року наданих послуг згідно договору про надання правової допомоги від 16 січня 2020 року № 2020/В-2 на суму 5000,00 грн., яка сплачена згідно платіжного доручення № Р24АР24А1733552567С3067 від 22 листопада 2021 року (том 1 а. с. 95, 91).
При цьому враховано, що справа перебувала у провадженні суду протягом двох років: із грудня 2019 року по листопада 2021 року.
Оскаржуючи додаткове рішення суду відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 , не виконав покладеного на нього частиною 6 статті 137 ЦПК України обов`язку щодо доведення неспівмірності витрат, понесених позивачем по зустрічному позову ОСОБА_2 на оплату правничої допомоги адвоката, та у своїй апеляційній скарзі не зазначив і не надав до неї належних доказів такої неспівмірності понесених позивачем витрат.
У зв`язку із висновком суду про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , на її користь із відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги адвокатом в сумі 14 880,00 грн. 
Таким чином відсутні законні підстави для скасування законного додаткового рішення суду та для задоволення апеляційної скарги в цій частині. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення (заочне) Калинівського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року та додаткове рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 25 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий:	М. В. Матківська  	
Судді:	Ю. Б. Войтко  	
  	І. М. Стадник  	

Повний текст судового рішення складено 04 травня 2022 року