КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                             
№ 22-ц/824/3901/2022                                                                                               
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022року                                                                      місто Київ
                                                                                               справа № 756/9238/21
                              
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                  за участю секретаря судового засідання  - Савлук І.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - Мельника Олександра Сергійовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Белоконної І.В., повний текст рішення складено 18 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про стягнення безпідставно набутих коштів,-
 
                                               В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2021 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просили:
стягнути з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 55222,27 грн.;
стягнути з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти у розмірі 230674,52 грн.
В мотивування вимог посилалися на те, що 01 лютого 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та          ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №004-2008-154, за умовами якого відповідач надав грошові кошти у розмірі 78000 доларів США, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати, повернути кошти та сплатити проценти за користування вищезазначеними грошовими коштами у розмірі 13,45% річних в порядку, на умовах та в строки, які встановлені у кредитному договорі.
Вказували, що 01 лютого 2008 року задля забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є належна на праві власності позичальникові квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 померла.
Посилались на те, що після смерті позичальника, позивачі продовжували сплачувати грошові кошти задля виконання зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим сплатили на користь відповідача у період з січня 2013 року по червень 2016 року грошові кошти у загальному розмірі 19077,05 доларів США.
Вказували, що у листопаді 2013 року відповідач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом про стягнення з них та ОСОБА_5 суму заборгованості у розмірі 48000 доларів США, яка існувала на момент смерті позичальника.
Зазначали, що постановою Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2018 року, було залишено без змін рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 червня 2016 року, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором №004-2008-154 від 01 лютого 2008 року в сумі 48045 доларів США. 
Вважають, що банк неправомірно зберігає грошові кошти, внесені ними на рахунок банку.
Посилались на те, що повернення вищезазначених грошових коштів, є прямим обов`язком відповідача.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - Мельник О.С. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що враховуючи наявність заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором №004-2008-154 від 01 лютого 2008 року, будучи спадкоємцями першої черги за законом, позивачі вважали себе боржниками за зобов`язаннями, які виникли на підставі кредитного договору №004-2008-154 від 01 лютого 2008 року. Саме тому останні сплачували грошові кошти на погашення боргу за вказаним кредитним договором до червня 2016 року.
Зазначав, що ОСОБА_1 при сплаті грошових коштів у призначенні платежу вказував: «Погашення кредиту зг. Дог №НL2479 від 01/02/2008 р. ОСОБА_4 », «Внесення коштів для погашення кредиту зг. Дог. №НL2479 від 01/02/2008 ОСОБА_4 », що підтверджується поданими до суду заявами на переказ готівки. В жодній із заяв на переказ готівки ОСОБА_1 не зазначає в якості призначення «Внесення грошових коштів для погашення заборгованості згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2011 року у справі №2-868/11».
Посилався на те, що чоловік позичальника ОСОБА_1 01 лютого 2012 року повідомив керівника Київського бізнес-відділення №21 ПАТ «Універсал Банк», в якому обслуговувався Кредитний договір №004-2008-154 від 01 лютого 2008 року, про смерть позичальника, а саме передав йому копію свідоцтва про її смерть серії НОМЕР_1 . Даний факт підтверджується копією заяви           ОСОБА_1 від 12 липня 2021 року, справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донець Т.М.
Вказував, що ПАТ «Універсал Банк» пропустив шестимісячний строк звернення до спадкоємців, оскільки вимога (претензія) до спадкоємців була надіслана лише 26 лютого 2013 року, при тому, що останнім днем строку пред`явлення вимоги до спадкоємців є 01 серпня 2012 року. У своєму відзиві відповідач жодним чином не спростував твердження позивачів щодо пропуску строків на пред`явлення вимоги до спадкоємців, передбачених ч.2 ст.1261 ЦК України.
Зазначав, що суд першої інстанції жодним чином не оцінив наданої позивачами копії нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_1 від 12 липня 2021 року та не навів у своєму рішенні жодних мотивів відхилення даного доказу.
Посилався на те, що позивачами також було подано до суду копію претензії ПАТ «Універсал Банк» від 25 лютого 2013 року до спадкоємців боржника, з вимогою про виплату заборгованості за кредитним договором №004-2008-154 від 01 лютого 2008 року. Водночас, Оболонський районний суд міста Києва також не оцінив даний доказ та не надав правової оцінки тому факту, що до вищезгаданої претензії ПАТ «Універсал Банк» було додано копію свідоцтва про смерть   ОСОБА_4 від 26 січня 2012 року, а також, що у даній претензії відповідач не зазначає жодних джерел, з яких йому стало відомо про смерть позичальника.
Вказував, що Оболонський районний суд міста Києва необгрунтовано відмовив у задоволенні клопотання, у якому позивачі просили постановити ухвалу про розгляд справи №756/9238/21 за правилами загального позовного провадження, розпочати розгляд справи зі стадії відкриття провадження у справі, витребувати у Київського відділу державної реєстрації смерті відомості щодо того, кому та коли, у тому числі повторно, видавалося свідоцтво про смерть ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 від 26 січня 2012 року, не виклавши при цьому, мотиви такої відмови в ухвалі суду, а на судовому засіданні 11 листопада 2021 року вже безпосередньо оголосив вступну та резолютивну частину рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Зазначав, що суд першої інстанції а оскаржуваному рішенні порушив принцип змагальності.
Посилався на те, що відповідачем було пропущено шестимісячний строк звернення до спадкоємців, а також, що зобов`язання за кредитним договором №004-2008-154 від 01 лютого 2008 року та договором іпотеки від 01 лютого 2008 року вважаються припиненими.
14 лютого 2022 року від відповідача АТ «Універсал Банк» на адресу апеляційного суду надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
У судовому засіданні апеляційного суду представник позивачів доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.
Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга непідлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами сплачувалися спірні кошти на рахунок відповідача в порядку виконання договірних зобов`язань, отже, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 01 лютого 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №044-2008-154, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 78000 доларів США, строком до 01 лютого 2025 року, зі сплатою 13,45% річних за користування кредитом, а ОСОБА_4 зобов`язалася погасити кредит, сплатити за його користування проценти в сумі, строки та на умовах, що передбачені цим договором.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та позивачем ОСОБА_1 , 01 лютого 2008 укладено договір поруки №004-2008-154-Р, відповідно до якого останній зобов`язався відповідати перед банком за виконання позичальником її зобов`язань, що виникли із кредитного договору, в повному обсязі, в тому числі за повернення основної суми боргу, процентів за користування кредитними коштами, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених кредитним договором.
Відповідно до п.1.3 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.
Пунктом 1.4 договору поруки відповідальність боржника і поручителя є солідарною.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та         ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки квартири, посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В. за реєстр. №1-20с, згідно з п.1.1. якого  ОСОБА_4  надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 75,20 кв.м, житловою площею 56,80 кв.м, яка розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності на підставі договору дарування квартири від 15 січня 2001 року за реєстром №1-20с.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 березня 2014 року ОСОБА_1 є спадкоємцем 1/2 частки майна після смерті ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є спадкоємцями по 1/4 частці спадкового майна.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі вказували на те, що після смерті позичальника, вони продовжували сплачувати грошові кошти задля виконання зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим сплатили на користь відповідача у період з січня 2013 року по червень 2016 року грошові кошти у загальному розмірі 19077,05 доларів США. 
Також зазначали, що враховуючи, що постановою Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2018 року, було залишено без змін рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 червня 2016 року, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором №004-2008-154 від 01 лютого 2008 року в сумі 48045 доларів США, а відтак вважають, що банк неправомірно зберігає грошові кошти, внесені ними на рахунок банку та просили, посилаючись на ст.1212 ЦК України стягнути з АТ «Універсал Банк» безпідставно набуті кошти.
З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2011 року по справі №2-868/11 стягнуто солідарно з  ОСОБА_4 та ОСОБА_1  на користь ПАТ «Універсал банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 75975,43 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01 лютого 2011 року становить 603624,79 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду містаКиєва від 11 жовтня 2016 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2018 року  відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості у розмірі 48045,00 доларів США, яка існувала на момент смерті позичальника за кредитним договором №004-2008-154 від 01 лютого 2008 року.
Рішенням Голосіївського районного суду містаКиєва від 28 вересня 2020 року по справі №756/738/19 у задоволенні позову  ОСОБА_1 до АТ «Універсал Банк» про припинення зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року по справі №756/738/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року змінено та викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Обґрунтовуючи рішення, суд апеляційної інстанції у постанові від 11 березня 2021 року зазначив, що доводи і обґрунтування позивача з посиланням на постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2018 року, якою залишено без змін рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, оскільки за змістом вищенаведених судових рішень зазначено, що ПАТ «Універсал Банк» окрім суми заборгованості, яку мають сплатити спадкоємці боржника              ( ОСОБА_4 ) на користь банку, не довів також дату, коли банку стало достовірно відомо про смерть боржника, у зв`язку із чим неможливо визначити чи не пропущено позивачем шестимісячний строк для звернення до спадкоємців, передбачений ст.1281 ЦК України. Таким чином, ні вказаними судовими рішеннями, ні належними та допустимими доказами у цій справі не встановлено та не доведено факту пропуску кредитором вказаних у ст.1281 ЦК України строків звернення з вимогою до спадкоємців. Враховуючи вказане, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність законних підстав для визнання зобов'язань за кредитними договором припиненими з підстав, наведених у позовній заяві. 
Також у постанові від 11 березня 2021 року апеляційним судом було зазначено, що під час розгляду справи №752/19612/13-ц суд встановив, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2011 року, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки на погашення заборгованості за цим кредитним договором у сумі 75975,43доларів США. При цьому, в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат      Мельник О.С. зазначив, що йому не відомий результат виконання вищевказаного рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та розмір непогашеної заборгованості про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання.  Зважаючи на вищезазначене, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для припинення зобов'язань за кредитним договором та відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про визнання іпотеки припиненою за наявності існуючого (не припиненого) основного зобов'язання за кредитним договором.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно п.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.
На підставі ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.
Оскільки зобов`язання за кредитним договором №044-2008-154 від 01 лютого 2008 року не припинилися, отже, позивачами сплачувалися спірні кошти на рахунок відповідача в порядку виконання договірних зобов'язань.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 18 червня 2021 по справі №927/491/19 стаття 1212 ЦК України, на яку посилаються позивачі, регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України, зокрема ст.1212 ЦК України.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимозі закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.
Тобто, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. 
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі №904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі №910/3395/19, від 19 січня 2022 року у справі №202/2965/21.
Загальна умова частини першої ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Таким чином, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановивши, що зобов`язання за кредитним договором №044-2008-154 від 01 лютого 2008 року не припинилися, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачами сплачувалися спірні кошти на рахунок відповідача в порядку виконання договірних зобов`язань.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що АТ «Універсал Банк» пропущено шестимісячний строк звернення до спадкоємців, а також, що зобов`язання за кредитним договором №004-2008-154 від 01 лютого 2008 року та договором іпотеки від 01 лютого 2008 року вважаються припиненими, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються обставинами, які встановлені у постанові Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року по справі №756/738/19.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції жодним чином не оцінив наданої позивачами копії нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_1 від 12 липня 2021 року та не навів у своєму рішенні жодних мотивів відхилення даного доказу, колегія суддів відхиляє, оскільки посвідчення заяви позивачем нотаріально не свідчить про дійсність та беззаперечність обставин викладених у ній.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав правової оцінки тому факту, що до претензії ПАТ «Універсал Банк» було додано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 від 26 січня 2012 року, а також, що у даній претензії відповідач не зазначає жодних джерел, з яких йому стало відомо про смерть позичальника, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не стосуються предмету спору.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону. 
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
                                              
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - Мельника Олександра Сергійовича - залишити без задоволення.
 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року - залишити без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 20 квітня 2022 року.
 
Головуючий:
 
Судді: