ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2022 року	Львів	Справа № 570/737/22 пров. № А/857/10267/22	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судового засідання                    Юрченко М.М.,
представника позивача                                           Лук`янчук В.С.,

розглянувши у судовому засіданні (в режимі відеоконференції) в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 31 травня 2022 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції  про скасування постанови,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Сидоренко С.М., 
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Рівне, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено, 

ВСТАНОВИВ:

21 лютого 2022 року ОСОБА_1    звернулась в суд з позовом до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції, в якому просила: скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 604435 від 10 лютого 2022 року, винесену інспектором взводу  № 1 батальйону УПП у Волинській області ДПП старшим лейтенантом поліції Савчуком В.І. про застосування до неї адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених  ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 126, ст. 36 КУпАП; закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 10 лютого 2022 року щодо неї винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення серії БАБ № 60443. Згідно з вказаною постановою 10 лютого 2022 року об 11 год. 50 хв. вона керувала транспортним засобом Hyundai Tucson, номерний знак НОМЕР_1 , використовуючи засіб зв`язку, тримаючи у руці; при перевірці документів не пред`явила страховий поліс на транспортний засіб, не мала права на керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушила п. 2.9д, 2.1а, 2.1ґ ПДР України. Вказує, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, зокрема не надано фото- чи відеофіксації наявності обставин керування транспортним засобом з використанням засобу зв`язку, у графі 7 (до постанови додаються) відсутні записи та відповідних доказів до постанови не додано. Зазначає, що наявність у неї іноземного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, звільняє її від відповідальності, передбаченою ч. 1 ст. 126 КУпАП, оскільки автомобіль, яким вона керувала, та який ввезений на територію України 03 лютого 2022 року, повинен бути протягом десяти діб зареєстрований у встановленому законом порядку, тобто до 13 лютого 2022 року, тому станом на дату винесення оскаржуваної постанови вона мала право керувати автомобілем без наявності страхового поліса. Також вказує, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження факту керування нею транспортним засобом без посвідчення водія відповідної категорії, оскільки на вимогу патрульного було пред`явлено відповідне посвідчення водія.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 31 травня 2022 року   у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доказів на підтвердження позовних вимог позивачем суду надано не було. Тоді як, представник відповідача у своїх запереченнях на адміністративний позов надала суду докази правомірності винесеної постанови, зокрема факт відсутності полісу на транспортний засіб станом на день зупинки транспортного засобу (10 лютого 2022 року) підтверджується витягом з бази МТСБУ з позначкою «поліс на ТЗ № 50ВХКК не знайдено». За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що постанова інспектора поліції про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 126 КУпАП є законною, правомірною, винесеною у відповідності до норм чинного законодавства.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не вказав будь-яких доказів, які підтверджують здійснення нею користування засобами зв`язку під час керування транспортним засобом. Вказує, що доданий до відзиву на позовну заяву рапорт інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону УПП у Волинській області Савчука В.І. не є додатком до оскаржуваної постанови, відтак не може бути належним доказом у справі, водночас жодних доказів відео- чи фотофіксації правопорушення відповідачем не надано. Вказує, що, наявність у неї іноземного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, звільняє її від відповідальності, передбаченою ч. 1 ст. 126 КУпАП, оскільки автомобіль, яким вона керувала, та який ввезений на територію України 03 лютого 2022 року, повинен бути протягом десяти діб зареєстрований у встановленому законом порядку, тобто до 13 лютого 2022 року, тому станом на дату винесення оскаржуваної постанови вона мала право керувати автомобілем без наявності страхового поліса. Також зазначає, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження факту керування нею транспортним засобом без посвідчення водія відповідної категорії, оскільки на вимогу патрульного було пред`явлено відповідне посвідчення водія.
В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу, в своїх поясненнях покликалась на доводи в ній викладені.
Представник відповідачів в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 604435 від 10 лютого 2022 року інспектором взводу  № 1 батальйону УПП у Волинській області ДПП старшим лейтенантом поліції Савчуком В.І. застосовано до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу на суму 3400 грн за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених  ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 126, ст. 36 КУпАП.
Відповідно до вказаної постанови 10 лютого 2022 року об 11 годині 50 хвилин ОСОБА_1 керувала автомобілем Hyundai Tucson номерний знак НОМЕР_1 , використовуючи засоби зв`язку, тримаючи їх у руці, під час перевірки документів не пред`явила поліс ОСЦПВ на транспортний засіб та не мала права керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушила п.2.9д, 2.1а, 2.1ґ Правил дорожнього руху України (а.с.30).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно із ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно із ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
В свою чергу, згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Статтею 72 КАС України  передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1  ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача.
Зазначена норма вказує на те, що саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок по доведенні правомірності своїх дій/рішень. При цьому суб`єкт владних повноважень при винесенні постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності має чітко дотриматися вимог КУПАП.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП розгляд справ про правопорушення, передбачені зокрема ч. 2 ст. 122 цього Кодексу, покладено на органи внутрішніх справ (Національну поліцію). Від імені органів внутрішніх справ (Національної поліції) розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені працівники підрозділів патрульної служби Національної поліції, які мають спеціальні звання.
Відповідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП  у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог  статті 283 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями) (далі – ПДР України).
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
За пунктом 1.3. ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до п. 1.9 ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Стосовно порушення позивачем п. 2.9д ПДР України, колегія суддів зазначає наступне.
Притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення, зафіксоване не в автоматичному режимі  серії БАБ № 604435 від 10 лютого 2022 року, за твердженням відповідача, відбулося через допущене позивачем транспортним засобом «Hyundai Tucson», номерний знак НОМЕР_1 , користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, що є порушенням п. 2.9д ПДР України.
Відповідно до вимог п. 2.9д ПДР України водієві забороняється під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).
Частиною 2 ст. 122 КУпАП встановлено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Як слідує з матеріалів справи, на підтвердження правомірності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення п. 2.9д, 2.1а, 2.1ґ ПДР України УПП у Волинській області додано до відзиву на позовну заяву рапорт інспектора взводу  № 1 батальйону УПП у Волинській області ДПП старшого лейтенанта поліції Савчука В.І. від 30 березня 2022 року та витяг з бази МТСБУ щодо полісу на т/з д.н.з. НОМЕР_1 від 01 квітня 2022 року (а.с.28-29).
Колегія суддів зазначає, що в графі 7 «до постанови додаються» постанови серії БАБ № 604435 від 10 лютого 2022 року відсутні будь-які відомості, крім того, в порушення вимог ч. 3 ст. 283 КУпАП у постанові відсутні відомості про технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис (а.с.30).
Доводи відповідача про те, що фіксація розгляду справи щодо позивача здійснювались на нагрудну камеру інспектора, однак станом на дату надходження позовної заяви до відповідача зі спливом терміну зберігання інформації на сервері (30 діб) були видалені, є безпідставними і не можуть братись судом до уваги, оскільки приписами ч. 3  ст. 283 КУпАП  чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
У разі відсутності в оскарженій постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено фотофіксацію чи відеозапис, така фотофіксація чи відеозапис, згідно з вимогами  статті 74 КАС України, не можуть вважатися належними та допустимими доказами вчинення адміністративного правопорушення.
Вищезазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 524/9716/16-а.
Таким чином, подані до суду першої інстанції рапорт інспектора взводу  № 1 батальйону УПП у Волинській області ДПП старшого лейтенанта поліції Савчука В.І. від 30 березня 2022 року та витяг з бази МТСБУ щодо полісу на т/з д.н.з. НОМЕР_1 від 01 квітня 2022 року є недопустимими доказами у справі про адміністративне правопорушення, оскільки постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить посилання на такі докази.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вищевказані рапорт та витяг датовані відповідно 30 березня 2022 року та 01 квітня 2022 року, тому не можуть бути допустимими доказами вчинення адміністративного правопорушення 10 лютого 2022 року. 
Інших належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП відповідачами суду не надано та матеріали справи не містять.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Колегія суддів вказує на те, що матеріали справи не містять належних доказів у справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, вина особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та приходить до висновку про те, що відповідачем не надано жодних доказів порушення позивачем вимог п. 2.9д ПДР України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що постанову серії БАБ № 604435 від 10 лютого 2022 року в частині притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, слід скасувати, а справу про адміністративне правопорушення  в цій частині закрити, оскільки вина позивача у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення не доведена належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.
Стосовно порушення позивачем п 2.1ґ ПДР України, колегія суддів зазначає наступне.
Притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення, зафіксоване не в автоматичному режимі  серії БАБ № 604435 від 10 лютого 2022 року, за твердженням відповідача, відбулося через допущене позивачем непред`явлення під час перевірки документів полісу ОСЦПВ на транспортний засіб, що є порушенням п.2.1ґ ПДР України.
Згідно з п.2.1ґ ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема: 
ґ) чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).
Відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Із постанови про накладення адміністративного стягнення, зафіксоване не в автоматичному режимі  серії БАБ № 604435 від 10 лютого 2022 року слідує, що  позивачем не пред`явлено під час перевірки документів полісу ОСЦПВ на транспортний засіб, що є порушенням п.2.1ґ ПДР України.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не заперечується вказаний факт, натомість у позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що наявність у неї іноземного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, звільняє її від відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 126 КУпАП, оскільки автомобіль, яким вона керувала, та який ввезений на територію України 03 лютого 2022 року, повинен бути протягом десяти діб зареєстрований у встановленому законом порядку, тобто до 13 лютого 2022 року, тому станом на дату винесення оскаржуваної постанови вона мала право керувати автомобілем без наявності страхового поліса.
Суд апеляційної інстанції критично оцінює вказані доводи, оскільки ПДР України чітко встановлено обов`язок водія механічного транспортного засобу мати про собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі – МТСБУ).
Крім того, водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).
Також відповідно до п. 21.3 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу.
Згідно з п. 21.1 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.
Таким чином, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено заборону експлуатації транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.
Відповідно до абз. 1-4. п. 17.1 статті 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховики зобов`язані укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір «Зелена картка») відповідно до цього Закону та чинного законодавства України.
Внутрішні договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності укладаються строком на один рік.
Укладення внутрішніх договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на строк менший, ніж один рік, але не менш як на 15 днів допускається виключно щодо транспортних засобів: незареєстрованих – на час до їх реєстрації, тимчасово зареєстрованих - на час до їх постійної реєстрації, зареєстрованих на території іноземних держав - на час їх перебування на території України.
Міжнародний договір «Зелена картка» може укладатися на строк 15 днів, 1 місяць, 2 місяці, 3 місяці, 4 місяці, 5 місяців, 6 місяців, 7 місяців, 8 місяців, 9 місяців, 10 місяців, 11 місяців або один рік.
Колегія суддів зазначає, що позивачем жоден із вищевказаних документів не надано, натомість доводи щодо ототожнення  строку реєстрації транспортного засобу тимчасово ввезеного на територію України та строку для оформлення страхового полісу (страхового сертифікату «Зелена карта») є безпідставними та побудованими на довільному тлумаченні правових норм, оскільки чинним законодавством передбачено можливість укладення внутрішніх договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на строк не меш як на 15 днів щодо незареєстрованих траснспортних засобів – на час до їх реєстрації.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про доведеність факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП, що свідчить про законність оскаржуваної постанови в цій частині.
Стосовно порушення позивачем п. 2.1а ПДР України, колегія суддів зазначає наступне.
Притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення, зафіксоване не в автоматичному режимі  серії БАБ № 604435 від 10 лютого 2022 року, за твердженням відповідача, відбулося через відсутність у позивача права керування транспортним засобом відповідної категорії, що є порушенням п. 2.1а ПДР України.
Згідно з п.2.1а ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема: 
а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; 
Відповідно до ч. 2 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.
Постановою Кабінету Міністрів України №340 від 08 травня 1993 року (зі змінами) затверджено Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, яке є обов`язковим для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства (далі – Положення).
Відповідно до п. 2 Положення, особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі – посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами. Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами. Посвідчення водія відповідної категорії дійсне протягом 30 років з дати його видачі, крім посвідчення водія, що видане особі вперше. Посвідчення водія, видане особі вперше, дійсне протягом двох років з дня його видачі з обмеженим правом керування транспортним засобом.
Стосовно доводів скаржника про те, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження факту керування нею транспортним засобом без посвідчення водія відповідної категорії, оскільки на вимогу патрульного було пред`явлено відповідне посвідчення водія, колегія суддів зазначає наступне.
У позовній заяві та апеляційній скарзі позивач стверджує, що на вимогу патрульного нею було пред`явлено відповідне посвідчення водія.
Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами факту відсутності в неї посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії.  
Колегія суддів звертає увагу на те, що в оскаржуваній постанові зафіксовано порушення позивачем п. 2.1а ПДР України у зв`язку із відсутністю у позивача права керування транспортним засобом відповідної категорії, натомість у рапорті інспектора взводу  № 1 батальйону УПП у Волинській області ДПП старшого лейтенанта поліції Савчука В.І. вказано, що позивачем пред`явлено  посвідчення водія, термін якого закінчився.
Наведене свідчить про безпідставність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 126 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн.
Частинами 1, 2 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності, а позивач повинен заперечувати проти доводів суб`єкта владних повноважень.
З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку щодо недоведеності відповідачем, всупереч частини 2 статті 77 КАС України, вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 126 КУпАП, що свідчить про наявність підстав для скасування в цій частині постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 604435 від 10 лютого 2022 року та закриття адміністративного провадження в цій частині.
Згідно з ч. 2 ст. 36 КУпАП якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
Відповідно до частини третьої статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Таким чином, враховуючи те, що судом апеляційної інстанції скасовано постанову про адміністративне правопорушення серії БАБ № 604435 від 10 лютого 2022 року в частині притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122,  ч. 2 ст. 126 КУпАП, а в частині притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП оскаржувану постанову залишено без змін, колегія суддів приходить до висновку про те, що захід стягнення слід змінити, а саме адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн замінити на адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення   Рівненського районного суду Рівненської області від 31 травня 2022 року  у справі № 570/737/22  скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 604435 від 10 лютого 2022 року в частині притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122,  ч. 2 ст. 126 КУпАП, та справу про адміністративне правопорушення в цій частині закрити.
Постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 604435 від 10 лютого 2022 року в частині притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП – залишити без змін. 
Змінити захід адміністративного стягнення ОСОБА_1 на адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн (чотириста двадцять п`ять гривень) за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 24 серпня 2022 року