15.06.22
22-ц/812/504/22
Справа №489/4333/20 Головуючий у 1-й інстанції Коваленко І. В.
Провадження № 22ц/812/504/22 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України

15 червня 2022 року                                                         м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої: Ямкової О. О.,
суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., 
із секретарем: Калашник А. О., 
за участю: позивача – ОСОБА_1 та його представника –  ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_3 ,
поданої в її інтересах адвокаткою Мехтієвою Сабіною Наджафівною,
на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 грудня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Коваленка І. В. в залі суду в місті Миколаєві о 10 годині 57 хвилині, із складенням його повного тексту 22 грудня 2021 року, по справі
за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 
про встановлення факту спільного проживання та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А: 

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ.
В обґрунтування позову зазначав, що починаючи з червня 2003 року почав спільне проживання з відповідачкою, незважаючи на перебування у іншому зареєстрованому шлюбі, який розірвав 22 травня 2008 року. Але з травня 2008 року і по 7 березня 2020 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу. У інших зареєстрованих шлюбах у цей період жодна із сторін не перебувала. 
За час фактичного шлюбу та за спільні кошти ними було придбано на ім`я відповідачки квартиру АДРЕСА_1 та легковий автомобіль «BMW 320», 1999 року випуску.
Посилаючись на те, що придбання зазначеного майна було здійснено у період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за рахунок спільних коштів, просив встановити факт, визнати вищевказане майно спільною сумісною власністю подружжя та його поділити. 
При поділі врахувати те, що придбані сторонами речі є неподільними, внаслідок чого їх передати у власність відповідачки, з якої стягнути на користь позивача вартість належних йому Ѕ часток квартири та автомобіля.
У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокатка Мехтієва С. Н., вважали вимоги такими, що не підлягають задоволенню та зазначали, що в період визначений позивачем відповідачка проживала з ним за одною адресою, як сусідка, так як знаходилася з ним виключно у ділових стосунках, спільного господарства з ним не вела, а накопичувала виключно особисті кошти, на які у подальшому придбала квартиру та автомобіль. У цей же час знаходилася у фактичних подружніх стосунках з іншим чоловіком. При купівлі квартири подавала нотаріусу заяву про те, що не перебуває у зареєстрованому шлюбі та фактичних подружніх стосунках. На час судового розгляду належний їй автомобіль нею продано, а у квартирі проведено за свої особисті кошти ремонт та здійснені поліпшення. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалено про встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 23 травня 2008 року по 7 березня 2020 року. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та легковий автомобіль «BMW 320», 1999 року випуску, з визначенням часток у праві спільної власності кожній із сторін по Ѕ. Поділено спільне майно у вигляді квартири та коштів від продажу автомобіля. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 Ѕ частку коштів від продажу автомобіля та компенсацію за Ѕ частку квартири. Припинено право власності ОСОБА_1 на частку у квартирі. Розподілені судові витрати.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за допомогою належних доказів доведено факт спільного проживання однією сім`єю з відповідачкою без реєстрації шлюбу та набуття за цей час спірного майна, яке підлягає поділу у запропонований позивачем спосіб, але зі стягненням на його користь компенсації за проданий відповідачкою автомобіль. 
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокатка Мехтієва С. Н., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.
На думку апелянта, судом невірно вирішено спір, оскільки у позові позивач просив встановити факт шлюбних відносин, а суд встановив факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка з жінкою без реєстрації шлюбу. 
Крім того такий факт встановлено судом лише на показаннях свідків, без доведення його за допомогою інших доказів, а саме набуття права власності сторонами на спірні об`єкти за рахунок спільних коштів та при наявності спільного господарства.
Дійсно позивач з відповідачкою проживали певний період в одному помешканні, але їх відносини мали суто діловий, партнерський характер та не мали ознак, які притаманні сім`ї у розумінні норм СК України.
При поділі квартири суд безпідставно врахував звіт, що наданий позивачем, не сприяв сторонам у наданні додаткових доказів, та не врахував поліпшення цього майна відповідачкою. 

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. 
Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом з тим згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі  статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, що відповідає позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).
Тому, у даній справі встановлюючи факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, вірно взяв до уваги не лише показання свідків, запрошених позивачем, які є не лише його родичами, а були тривалий час сусідами за адресою спільного проживання ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 , а також і покази свідків з боку відповідачки в частині спільного проживання сторін за однією адресою та використання позивачем спірного автомобіля, який було зареєстровано за відповідачкою.
Враховані судом і зміст наданих фото щодо спільного проживання, наявності спільних обов`язків щодо використання кредитних коштів в спільних інтересах із заставою майна, спільний відпочинок за спільні кошти, розписка ОСОБА_3 , вчинена за адресою спільного проживання про фактичний поділ нею речей, частину з яких вона зібрала з собою, а частину яких залишила ОСОБА_1 .. Обставини придбання спірного автомобіля, який в подальшому продано особисто ОСОБА_3 без згоди позивача ОСОБА_1 , а також надані відповідачкою рішення судів зі спорів за участю позивача, які в тому числі свідчать про наявність домовленості сторін при набутті спірного майна проведення його реєстрації за відповідачкою. Також судом враховані усі докази щодо заробітку кожної із сторін для використання отриманих ними коштів для набуття у подальшому спірного майна (а.с.т.1 а.с.15-59, 166-201, 211-229).
Тому, зважаючи на наявність обставин, характерних для сімейних правовідносин, якими вважаються проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спірного користування, колегія суддів вважає, що факт перебування позивача та відповідачки у ділових, партнерських стосунках, що є відмінними від сімейних, у судових засіданнях та змісті апеляційної скарги відповідачкою ОСОБА_3 та її представницею не доведено, а усі надані сторонами докази, які належним чином досліджені судом, переконливо свідчать про достатність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Посилання відповідачки на наявність у неї іншого чоловіка, з яким вона нібито проживала спільно, не підтверджено ним же у судовому засіданні при допиті у якості свідка, та за наявності у цей час усталеного проживання відповідачки з позивачем за однією адресою.
За таких обставин судом першої інстанції обґрунтовано встановлено факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та придбання у цей час спірного майна у спільну власність.
Доводи представниці відповідачки про неналежне вирішення судом спору у зв`язку із формулюванням позивачем у прохальній частині позовної вимоги щодо встановлення факту шлюбних відносин є безпідставним, так як зміст самого позову та визначення характеру спірних правовідносин, в тому числі у його вступній частині, свідчить про правильність вирішення судом спору у межах заявлених позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо правового режиму спірного майна, судом вірно встановлено факти придбання сторонами майна у період спільного проживання, внаслідок спільної праці та ведення спільного господарства, побуту, а також виконання взаємних прав та обов`язків, яке на час придбання зареєстровано за відповідачкою, а саме: 23 травня 2017 року внаслідок укладення договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 та 16 вересня 2019 року легкового автомобіля «BMW 320», 1999 року випуску (т.1 а.с.37, 70-98, 103-123).
При цьому зміст поданої ОСОБА_3 заяви на ім`я нотаріуса, у якій нею стверджується, що при купівлі спірної квартири вона ні з кім спільно не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу та використовує гроші, які не є об`єктом спільної сумісної власності, не може бути безумовним доказом зі спростування встановленого судом факту, оскільки в цьому випадку нотаріусом засвідчується не зміст заяви, а справжність підпису особи, яка її написала.
З моменту придбання у 2017 році квартири реєстрацію або постійне проживання у ній сторони не підтверджували, навпаки, до червня 2020 року усе належне їм майно знаходилося і ними використовувалася за місцем постійного спільного проживання у селі Калинівці (т.1 а.с.40). При цьому набуття у квартиру додаткового обладнання не впливає на рівність часток сторін у їх праві спільної сумісної власності.
Саме набуття сторонами, як подружжям, іншого майна - спірного автомобіля, підтверджено у справі не лише його продавцем – свідком ОСОБА_4 , а ще і реєстрацією транспортного засобу на ім`я відповідачки з фактичним його використанням та страхуванням позивачем з метою використання в інтересах сім`ї, що не спростовується і свідками, які запрошені відповідачкою та допитані у судових засіданнях. 
Зазначаючи про придбання вищенаведеного майна під час сумісного проживання сторін, судом першої інстанції вірно прийнято до уваги ті факти, що вказаним майном опікувалася кожна із сторін, як відповідачка, так і позивач.
Відповідно до частини 1 статті 71 СК України та статті 74 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя або осіб, що спільно проживають без реєстрації шлюбу, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України, статтею 372 ЦК України.
Відповідно до статті 69, частини 1 статті  71 СК України  дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.
Згідно пункту 25 постанови Пленуму №11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
В той же час, коли один із подружжя не заперечує отримати грошову компенсацію за свою частку, суд повинен встановити можливість іншого сплатити її таким чином, щоб це не призвело до фактичної реалізації спільного майна та втратою на нього права власності іншого співвласника. 
Отже, встановивши належність квартири до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, суд поділив цей об`єкт, визнав частки сторін рівними, після чого додатково припинив право власності позивача та стягнув на його користь грошову компенсацію частки, визначену за оспореним відповідачкою звітом.
На підставі наведеного, на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції в частині поділу квартири слід змінити, враховуючи правильність задоволення таких вимог позивача частково, виклавши цю частину в новій редакції, а саме провести поділ квартири шляхом визначення за кожній із сторін право власності на ідеальну частку, а саме по Ѕ частині.
Також слід врахувати, що підстави для одночасного вирішення вимог за статтями 364-365 ЦК України відсутні, внаслідок відсутності заявлених позивачем вимог такого характеру, а саме вимог про визнання за відповідачкою права власності на належну позивачу Ѕ частку квартири з припиненням його права власності та стягнення з неї на його користь компенсації частки. Тому таке рішення суду в цій частині слід скасувати.
Щодо поділу грошей від проданого відповідачкою спільного автомобіля, то судом вірно стягнута грошова компенсація, але в меншому розмірі, ніж отримано відповідачкою за договором купівлі-продажу транспортного засобу, що належав сторонам на праві спільної сумісної власності. Але враховуючи відсутність скарги позивача та межі і доводи поданої відповідачкою апеляційною скарги, підстави для зміни судового рішення в цій частині відсутні.
В той же час колегія суддів не вбачає підстав для визначення за сторонами права власності по Ѕ частині спірного автомобіля, враховуючи його продаж на час звернення позивача до суду, внаслідок чого таке рішення підлягає скасуванню з ухвалення нового про задоволення цих вимог частково зі стягненням грошової компенсації.
Підстав для зміни чи скасування рішення суду в іншій частині, а саме в частині встановлення факту, визнання квартири та автомобіля об`єктами права спільної сумісної власності, стягнення суми грошової компенсації за проданий автомобіль та розподілені судові витрати, колегія суддів не вбачає, оскільки зазначені обставини справи були вірно встановлені судом першої інстанції та до них було застосовано відповідні норми матеріального права.
Не має і підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України у суді апеляційної інстанції. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану в її інтересах адвокаткою Мехтієвою С. Н. – задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 грудня 2021 року в частині припинення та визнання права власності за ОСОБА_3 зі стягненням з неї компенсації за Ѕ частку квартири, визнану за ОСОБА_1 скасувати.
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 грудня 2021 року в частині поділу квартири змінити та викласти у наступній редакції.
Провести поділ спільного майна  ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 у вигляді квартири     АДРЕСА_1 : визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, залишивши за ОСОБА_3 право власності на іншу Ѕ частину цієї ж квартири.
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 грудня 2021 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку автомобіля, як об`єкта права спільної сумісної власності, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих вимог шляхом стягнення компенсації за продану частку майна.
В іншій частині рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 грудня 2021 року про встановлення факту проживання, визнання майна об`єктами права спільної власності, стягнення компенсації за автомобіль та розподіл судових витрат – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуюча                                                         О. О. Ямкова

Судді                                                          С. Ю. Колосовський
                                                               О .В. Локтіонова