Справа № 127/31744/21
Провадження № 22-ц/801/911/2022
Категорія: 80
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин  С. В.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

10 травня 2022 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М., 
суддів Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Куйдана Олега Ігоровича
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Волошина С.В.,
в справі № 127/31744/21
за позовом ОСОБА_1 (позивач) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитер-С» (відповідач) 
про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Кондитер-С» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого посилався на те, що з 07.09.2021 до 25.10.2021 від працював торгівельним представником у відділі ТМ «Оболонь» ТОВ «Кондитер – С». 
25.10.2021 його було звільнено з роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України. 
Проте відповідачем як роботодавцем не виконано вимоги статті 116 КЗпП України та не виплачено позивачу заробітну плату в сумі 4 864 грн, а також компенсацію за 4 дні невикористаної щорічної відпустки в сумі 824,40 грн. 
Посилаючись на статтю 43 Конституції України, статті 47, 83, 116, 117 КЗпП України просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 5 688,40 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. 
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
15 квітня 2022 року представник позивача адвокат Куйдан О.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт вважає рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2022 року винесеним з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що висновок суду про відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати позивачеві є хибним, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач відмовився від отримання заробітної плати. А лист Державної служби України з питань праці, на який посилався суд ухвалюючи оскаржуване судове рішення, носить рекомендаційний характер і не є нормою закону.
Стверджує, що саме з вини роботодавця позивачеві не виплачена заробітна плата у строки визначені статтею116 КЗпП України.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надійшов, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції – частина 3 статті 360 ЦПК України.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 квітня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 02 травня 2022 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду, який вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. 
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що позивачем подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у справі, яка не відноситься до категорії тих, що не може бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК України) з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, колегією суддів вирішено призначити в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Встановлені судом першої інстанції обставини 
Судом встановлено, що наказом керівника ТОВ «Кондитер-С» ОСОБА_2 від 25.10.2021 № 102-О позивача у справі ОСОБА_1 звільнено з займаної посади торговельного представника відділу ТМ «Оболонь» з 25.10.2021 за ст. 38 КЗпП України, на підставі заяви позивача. З цим наказом позивач ознайомився, що про що 25.10.2021 проставив у ньому особистий підпис.
За змістом наказу керівники розпорядився здійснити остаточний розрахунок бухгалтерією і виплатити компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки тривалістю 4 календарних дні за період роботи з 07.09.2021 по 25.10.2021. 
Цього ж дня, а саме 25.10.2021 позивач ОСОБА_1 отримав на руки розрахунковий лист за жовтень 2021 року, згідно якого йому проведено нарахування за період його роботи, компенсацію за 4 дні невикористаної щорічної відпустки в сумі 824,40 грн та 4864,00 грн за 16 відпрацьованих днів, з урахуванням необхідності відрахування роботодавцем, як податковим агентом податків і зборів позивач мав отримати на руки 4523 грн. 
Розрахунковий лист позивачем отримано особисто 25.10.2021, що підтверджується його підписом на копії вказаного розрахункового листа, та власноручним проставленням дати такого отримання. 
Таким чином, в останній робочий день (день звільнення), яким є 25.10.2021 позивачу мало бути виплачено на руки 4523 грн. 
Також з матеріалів справи, зокрема, з відомості на виплату готівки № 523 за жовтень 2021, додатку до неї, сторінки 211 касової книги ТОВ «Кондитер – С» (звіт касира) за 25.10.2021, витягу з книги аналітичного обліку депонованої заробітної плати за період з 1.10.2021 по 31.10.2021 встановлено, що для цілей здійснення позивачу виплати заробітної плати та компенсаційної виплати за невикористані дні щорічної відпустки в касу підприємства були отримані готівкові кошти в сумі 4 523 грн, які позивачем не отримано, та які, у зв`язку з не зверненням позивача до каси для отримання відповідачем, було депоновано. 
Позиція апеляційного суду
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначене рішення відповідає вказаним вимогам. 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем своїх позовних вимог. При цьому суд вірно вважав, що не звернення позивача до каси відповідача з метою отримання всіх сум, що належать йому при звільненні свідчить про не реалізацію ним свого суб`єктивного права на отримання вказаних сум, та це не може слугувати підставою для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, оскільки така відповідальність настає виключно за наявності вини роботодавця у невиплаті працівнику належних при звільненні сум. 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Як частиною першою статті 94 КЗпП України так і частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як встановлено судом, спору щодо розміру нарахованих позивачу заробітної плати за фактично відпрацьований час та розміру компенсації за невикористані дні щорічної відпустки між учасниками справи немає.
Заробітна плата позивача за жовтень 2021 нарахована в сумі 4 864 грн, та 824 грн за чотири дні невикористаної відпустки, однак вказані суми не виплачені ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що останній не з`являвся у касу підприємства для отримання, не отримана ним заробітна плата депонована в установленому порядку.
Вказані дії відповідача - ТОВ «Кондитер-С» відповідають Положенню про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженому Постановою Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148 (далі – Положення № 148).
Відповідно до підпункту 6 пункту 3 Положення № 148 депонована заробітна плата – готівка, одержана суб`єктами господарювання для виплати, пов`язаних з оплатою праці, та не виплачене в установлений строк окремим фізичним особам.
Підприємства мають право зберігати у своїй касі готівку, одержану в банку для виплат, що належать до фонду оплати праці, а також пенсій, стипендій, дивідендів (доходу), понад установлений ліміт каси протягом трьох робочих днів, уключаючи день одержання готівки в банку. Для проведення цих виплат працівникам віддалених відокремлених підрозділів підприємств залізничного транспорту та морських портів готівка може зберігатися в їх касах понад установлений ліміт каси протягом п`яти робочих днів, уключаючи день одержання готівки в банку. Готівка, що одержана в банку на інші виплати, має видаватися підприємством своїм працівникам у той самий день. Суми готівки, що одержані в банку і не використані за призначенням протягом установлених вище строків, повертаються підприємством до банку не пізніше наступного робочого дня банку або можуть залишатися в його касі (у межах установленого ліміту).
Підприємство має право зберігати в касі готівку для виплат, які належать до фонду оплати праці та здійснюються за рахунок виручки, понад установлений йому ліміт каси протягом трьох робочих днів з дня настання строків цих виплат у сумі, що зазначена в переданих до каси відомостях на виплату грошей.
При цьому виплата заробітної плати готівкою – це форма її виплати за замовчуванням, якщо договором між роботодавцем та працівником не визначено інше. Так, статтею 23 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України, тобто готівкою у гривнях.
Частиною 4 статті 24 Закону встановлено, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. 
За особистою письмовою заявою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаним ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця (ч. 5 ст. 24 Закону).
Виплату зарплати з каси за видатковими відомостями передбачено п. 30 Положення №148. Форма видаткової відомості наводиться у додатку 1 до Положення №148 і називається «Відомість на виплату готівки». Відомість складається та опрацьовується у такому порядку:
- Бухгалтер складає відомість, включаючи до неї працівників, яким потрібно виплатити зарплату готівкою. Він заповнює графи 1-4 табличної частини відомості, у графі 4 проставляє суми, належні до виплати, про що ставить підпис у реквізиті «Відомість склав» після списку працівників.
- Згідно із колдоговором або внутрішнім розпорядчим документом визначається строк, на який відомість передається до каси. Як правило, цей строк збігається зі строком, протягом якого підприємства мають право зберігати готівку для виплати зарплати, — від одного до трьох, п`яти або навіть десяти робочих днів.
- Відомість підписується керівником та головним бухгалтером і передається до каси.
- Касир перевіряє на відомості наявність і справжність відповідних підписів та дозвільного напису керівника підприємства або осіб, які ним уповноважені, правильність її оформлення, наявність усіх реквізитів (п. 34 Положення № 148).
- Протягом установленого на підприємстві і зазначеного у відомості строку касир здійснює виплати за нею.
- Після закінчення строку виплати зарплати касир у видатковій відомості навпроти прізвищ осіб, яким не здійснено виплату, повинен поставити відбиток штампа або зробити напис «Депоновано» та скласти реєстр депонованих сум (п. 31 Положення № 148).
- Наприкінці видаткової відомості касир зазначає фактично виплачену суму та недоодержану суму виплат, яка підлягає депонуванню, звіряє ці суми із загальним підсумком за видатковою відомістю і засвідчує напис своїм підписом.
- Якщо готівку видавав не касир, а інша особа, на відомості додатково робиться напис «Готівку за відомістю видав (підпис)» (п. 31 Положення № 148).
- В останній день строку виплати зарплати бухгалтер складає ВКО на загальну суми коштів, що їх виплачено працівникам, та передає його касиру. Сама по собі відомість ще не є підставою для списання грошей з каси та для запису у касовій книзі.
- Касир робить запис у касовій книзі згідно зі складеним бухгалтером ВКО на фактично видану суму за видатковою відомістю.
- Бухгалтер перевіряє записи, зроблені касирами у видаткових відомостях, та здійснює підрахунок виданих і депонованих за ними сум.
- Депоновані суми, що підлягають здаванню до банку, оформляються шляхом складання одного загального видаткового касового ордера, а якщо кошти залишаються в касі, жодних документів не потрібно.
- Депоновані кошти здаються до банку не пізніше наступного робочого дня банку або можуть залишатися в касі у межах установленого ліміту.
Матеріалами справи (а.с. 33-39) підтверджено виконання роботодавцем зазначеного порядку.
Отже, вини відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати позивачу за жовтень 2021 року немає, і підстави, які б могли стати перешкодою в отримати їх у відповідача відсутні.
Також дані кошти не можна вважати заборгованістю відповідача перед ОСОБА_1 , оскільки роботодавець виконав вимоги законодавства щодо виплати їх працівнику, однак останнім вони не були отримані з його ж вини. Дані кошти депоновано, а тому їх виплата можлива лише на вимогу працівника.
Доводи апеляційної скарги, про наявність вини роботодавця щодо невиплати належним позивачеві сум, є безпідставними, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Не звернення позивача до каси відповідача, з метою отримання всіх сум, а також не подання ним заяви про перерахування їх на картковий рахунок, свідчить про не реалізацію ним свого суб`єктивного права на отримання вказаних сум, та це не може слугувати підставою для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, оскільки така відповідальність настає виключно за наявності вини роботодавця у невиплаті працівнику належних при звільненні сум. 
Отримавши розрахунковий лист, тобто будучи повідомленим про суми, що належать йому від підприємства, ОСОБА_1 до каси підприємства за їх отриманням не звернувся, доказів такого звернення і відмови роботодавця виплатити заробітну плату суду не надав.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що роботодавець ТОВ «Кондитер-С» довів відсутність своєї вини у затримці розрахунку при звільненні.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Суд першої інстанції повно й всебічно дослідивши ті докази, які були додані до позовної заяви, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог і постановив законне рішення.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, - 
постановив:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Куйдана Олега Ігоровича залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2022 року, без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.
Головуючий:  	І. М. Стадник 	
Судді:	Ю.Б. Войтко   В.В. Сопрун