УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2022 року
м. Київ
справа № 214/4090/18
провадження № 51-1127ск22
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 , 
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2022 року. 
Вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 15 червня 2020 року вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, частинами 1, 2 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК, на підставі частин 1, 4 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, 
засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки. На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного цим вироком, більш суворим, призначеним вироком Центрально-Міського районного суду 
м. Кривого Рогу від 15 червня 2020 року ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
Згідно з вироком 26 травня 2018 року близько 12:30 біля будинку № 17 на 
вул. Рокосовського в м. Кривому Розі ОСОБА_4 незаконно придбав наркотичний засіб – опій ацетильований (0,0960 г сухою вагою), який зберігав при собі без мети збуту, і який того ж дня близько 12:50 був у нього виявлений та вилучений працівниками поліції.   
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_4 покарання змінено. Постановлено вважати засудженим ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року, більш суворим, призначеним вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 15 червня 
2020 року ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений порушує питання про скасування ухвали Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2022 року та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що апеляційний суд при призначенні йому покарання у виді позбавлення волі не врахував Закон України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, яким у ст. 309 КК були внесені зміни, і який в силу вимог ст. 5 КК має зворотну дію в часі, як такий, що пом`якшує покарання. При цьому посилається на попередній вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 15 червня 2020 року, яким його було засуджено (у тому числі за ч. 2 ст. 309 КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Крім того у касаційній скарзі засуджений зазначає, що апеляційний суд незаконно «скасував ч. 5 ст. 72 КК за вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 
від 02 червня 2021 року».  
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши додані до скарги копії судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги,  колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити на таких підставах.
За правилами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновків судових інстанцій щодо винуватості у вчиненні інкримінованого злочину і кваліфікацію дій за ч. 1 ст. 309 КК ОСОБА_4 у касаційній скарзі не оспорює.
Як видно з долученої до скарги копії вироку, суд першої інстанції, з`ясувавши думку учасників судового провадження щодо недоцільності дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорювалися, з`ясувавши правильність розуміння змісту цих обставин, переконавшись у добровільності такої позиції учасників судового провадження та роз`яснивши їм про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку, розглянув справу за правилами ч. 3 ст. 349 КПК.
Кваліфікація дій ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 309 КК є правильною.
Що стосується призначеного покарання засудженому ОСОБА_4 , то колегія суддів зазначає про таке.
Як убачається з ухвали, апеляційний суд, змінюючи вирок місцевого суду в частині призначеного засудженому покарання за ч. 1 ст. 309 КК та призначаючи таке у виді обмеження волі на строк 3 роки, правильно виходив з того, що санкція 
ч. 1 ст. 309 КК у редакції нового Закону України від 22 листопада 2018 року 
№ 2617-VIII у даному випадку не пом`якшує відповідальність та жодним чином не поліпшує становище ОСОБА_4 . Санкція ч. 1 ст. 309 КК у згаданій редакції хоча й не передбачає покарання у виді позбавлення волі, проте верхня межа покарання у виді обмеження волі збільшена на строк до 5 років (на відміну від її попередньої редакції, яка передбачала покарання у виді обмеження волі на строк до 3 років). Оскільки новий закон у цій частині, з огляду на вимоги ст. 5 КК, не має зворотної дії у часі, апеляційний суд, змінюючи вирок, правильно застосував закон, чинний на момент вчинення ОСОБА_4 кримінально-караного діяння та призначив йому покарання за ч. 1 ст. 309 КК у редакції Закону України від 15 квітня 2008 року 
№ 270-VI у виді обмеження волі на строк 3 роки.  
Враховуючи те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 309 КК, вчинене ОСОБА_4 26 травня 2018 року, тобто до постановлення попереднього вироку Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу 
від 15 червня 2020 року, остаточне покарання йому призначено за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком від 02 червня 2021 року, більш суворим за вироком від 15 червня 2020 року, у виді позбавлення волі на строк 
4 роки. 
Колегія суддів погоджується з таким рішенням.
При цьому, апеляційний суд правильно зазначив в ухвалі про те, що посилання у вироку місцевого суду на ст. 72 КК при призначенні засудженому остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК, є безпідставним, оскільки правила передбачені ч. 1 ст. 72 КК застосовуються у разі повного або часткового складання різних видів покарань за сукупністю кримінальних правопорушень або сукупністю вироків. Натомість ОСОБА_4 призначено остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, більш суворим.
Отже, призначене засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 65, 50 КК. 
Що стосується посилання у касаційній скарзі засудженого на вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 15 червня 2020 року, то цей вирок не є предметом перегляду в даному кримінальному провадженні. Отже, доводи ОСОБА_4 стосовно неправильної кваліфікації його дій, зокрема, за ч. 2 ст. 309 КК та призначеного покарання (з огляду на Закон України від 22 листопада 
2018 року № 2617-VIII, який набрав чинності 01 липня 2020 року), колегія суддів не переглядає. 
Твердження засудженого про незаконне скасування апеляційним судом ч. 5 ст. 72 КК (правила зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання) є неприйнятним, оскільки такого рішення апеляційний суд не приймав.  
До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що питання, пов`язані із виконанням вироку (ст. 537 КПК) вирішуються в порядку ст. 539 КПК, про що апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, зокрема, за апеляційною скаргою 
ОСОБА_4 , докладно зазначив в ухвалі.
Таким чином, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 419, 370 КПК і передбачені законом підстави для її зміни або скасування колегія суддів не вбачає. 
Оскільки з наведених у касаційній скарзі засудженого мотивів убачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити  у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою.  
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2022 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                           ОСОБА_3