УХВАЛА 
 
17 серпня 2022 року
м. Київ
Справа № 324/379/19
Провадження № 14-74цс22
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Ткачука О. С.,
суддів: Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Желєзного І. В.,Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткача І. В., Штелик С. П.
перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, прийняту у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,
ВСТАНОВИЛА:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                                Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» (далі - ТОВ «ОМЗ ГРУП», ТОВ, товариство) про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Позов обґрунтований тим, що він є учасником ТОВ «ОМЗ Груп» з часткою статутного капіталу товариства 35%, що дорівнює 14 тис. грн. Другим учасником товариства є ОСОБА_2 з часткою статутного капіталу 65 %, що дорівнює 26 тис. грн. З 19 жовтня 2016 року він обіймав посаду директора ТОВ «ОМЗ ГРУП». 15 листопада 2017 року відбулися загальні збори учасників ТОВ «ОМЗ ГРУП», оформлені протоколом від 15 листопада 2017 року № 10, де було прийнято рішення про звільнення його з займаної посади та призначення на вказану посаду ОСОБА_2   з 16 листопада 2017 року.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 05 листопада 2018 року, яке набрало законної сили, у справі № 908/1173/18 позов  ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ «ОМЗ ГРУП», оформлене протоколом від 15 листопада 2017 року № 10. 
Позивач зазначав, що його  право на працю і на її оплату було порушено. Зокрема, з 16 листопада 2017 року по 04 грудня 2018 року з незалежних від нього причин, він перебував у вимушеному прогулі.
Із урахуванням зазначеного   ОСОБА_1 просив суд стягнути з ТОВ «ОМЗ ГРУП» на його користь середній заробіток у розмірі 70 535 грн 88 коп. за період з 16 листопада 2017 року по 04 грудня 2018 року.
Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 25 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ОМЗ ГРУП» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 55 435 грн 88 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вищезазначеним рішенням загальних зборів учасників ТОВ «ОМЗ ГРУП» ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади. Господарський суд Запорізької області 05 листопада 2018 року визнав недійсним рішення загальних зборів. 
Суд першої інстанції вважав, що з набранням вищезазначеним рішенням суду законної сили, ОСОБА_1 фактично було поновлено на роботі, а, отже, позивач має право на оплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 16 листопада 2017 року (дата звільнення) по 04 грудня 2018 року, що становить 55 435 грн 88 коп.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 серпня 2020 року рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 25 листопада 2019 року скасовано. Провадження у цій справі закрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255, частини першої статті 377 ЦПК України, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено позивачу, що він не позбавлений права на звернення до суду з позовом в порядку господарського судочинства. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звертаючись до господарського суду з позовом про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «ОМЗ Груп» про звільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків виконавчого органу товариства - директора та про призначення на цю посаду ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не ставив вимог про скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимог про поновлення на роботі ОСОБА_1 не пред`явив і в цій справі.
Суд апеляційної інстанції акцентував увагу на положеннях статті 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі звільнення без законних підстав або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Водночас, вважав, що вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, а вимоги про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідними від спору про визнання недійсним рішення органу управління товариства. Отже, розгляд цієї частини позовних вимог за правилами цивільного судочинства порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, що випливає, зокрема, зі змісту частини другої статті 214 ЦПК України, якщо дослідження одного і того ж рішення загальних зборів ТОВ «ОМЗ Груп» здійснюватиметься судами різних юрисдикцій, тому цей спір в цілому належить до юрисдикції господарського суду.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18 вересня 2020 року задоволено  заяву  ОСОБА_1 про направлення справи № 324/379/19 за встановленою підсудністю. Передано справу за позовом  ОСОБА_1 до ТОВ « ОМЗ Груп» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до Господарського суду Запорізької області.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13 січня 2021 року провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до ТОВ « ОМЗ Груп» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 231 ГПК України, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Господарський суд вважав, що за відсутності вимоги про оспорювання рішення уповноваженого органу товариства учасником цього товариства, вимоги керівника підприємства про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до компетенції судів загальної юрисдикції. У даному випадку корпоративний спір між сторонами відсутній. 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що приймаючи оскаржувану постанову про належність спору до юрисдикції господарського суду, суд апеляційної інстанції послався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц (провадження № 14-423цс19). 
Заявник вважав, що наявні підстави для відступлення від висновків, наведених у цій постанові Великої Палати Верховного Суду, оскільки, на його думку, спір у цій справі не є корпоративним і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
У грудні 2021 року ТОВ «ОМЗ Груп» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
27 липня 2022 року ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановлено ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину четверту статті 403 ЦПК України, вбачаючи підстави для відступу від висновку (уточнення висновку) щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц (провадження № 14-423цс19).  
У вказаній справі позивач вважав незаконним його звільнення з посади директора ТОВ  за сумісництвом, а тому оскаржував рішення загальних зборів учасників товариства, а також просив поновити його на посаді директора та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Натомість відповідач у касаційній скарзі стверджував, що припинив повноваження директора товариства в межах корпоративних відносин на підставі частини третьої статті 99 ЦК України, а тому відповідні позовні вимоги слід розглядати за правилами господарського судочинства.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що згідно зі статтею 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
ЦК України у редакції, чинній на час прийняття рішення загальних зборів учасників ТОВ, передбачав, що виконавчий орган товариства здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників (стаття 145).
Відповідно до частини першої статті 146 ЦК України, у тій же редакції, контроль за діяльністю виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю здійснюється у порядку, встановленому статутом та законом.
Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників (абз. 3 підп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України).
За частиною четвертою статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України у редакції, чинній до набрання чинності 01 червня 2014 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року, члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов`язків. Після 01 червня 2014 року вказана частина була узгоджена з частиною другою статті 61 Закону України «Про акціонерні товариства» в редакції, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
Суди першої й апеляційної інстанцій у справі № 361/17/15-ц встановили, що відповідно до статуту товариства директор у будь-який момент може бути усунений від виконання своїх обов`язків (пункт 8.4.3); обрання та відкликання директора товариства належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства (підпункт «і» пункту 9.1).
Згідно з абз. 3 п. 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України у тій редакції, яка була чинною до 01 червня 2014 року, усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов`язків (частина третя статті 99 ЦК України) або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень (абз. 1 частини другої статті 61 Закону України «Про акціонерні товариства») за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі статті 46 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП України). Саме тому можливість уповноваженого органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання ним обов`язків міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання нормами трудового права. Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (абз. 4 п. 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010).
З огляду на вказане «усунення» відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України у тій редакції, яка була чинною до 01 червня 2014 року, є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень (абз. 5 п. 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010).
Отже, зміст частини третьої статті 99 ЦК України у тій редакції, яка була чинною до 01 червня 2014 року, треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав, але за умови, якщо в установчих документах товариства не були зазначені підстави усунення (абз. 6 п. 3.2 мотивувальної частини, абз. 1 п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010).
Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством і не може розглядатися в площині трудового права, зокрема в аспекті статті 46 КЗпП України (абз. 7 п. 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010). Усунення члена виконавчого органу товариства від виконання своїх обов`язків, яке передбачене частиною третьою статті 99 ЦК України, не є відстороненням працівника від роботи в розумінні статті 46 КЗпП України (абз. 2 п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010).
Велика Палата Верховного Суду вважала, що усунення загальними зборами директораТОВ  від виконання його обов`язків відповідно до пункту 8.4.3 статуту відповідачає діями уповноваженого органу відповідного товариства, необхідними для оперативного реагування на певні діяння керівника задля унеможливлення здійснення ним повноважень з управління товариством.
З огляду на те, що позивач оскаржував рішення загальних зборів учасників ТОВ, тобто рішення органу управління, пов`язане з діяльністю товариства і управління ним, розгляд такої вимоги вимагав оцінювання законності дій зазначеного органу, зокрема їх відповідності вимогам цивільного, а не трудового законодавства. Тому Велика Палата Верховного Суду вважала необґрунтованими доводи позивача стосовно застосування до спірних правовідносин норм трудового законодавства.
Велика Палата Верховного Суду вважала, що ці вимоги - про поновлення на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідними від спору про визнання недійсним рішення органу управління товариства. Розгляд цієї частини позовних вимог окремо за правилами цивільного судочинства порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, що випливає, зокрема, зі змісту частини другої статті 160 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду (частина друга статті 214 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду), якщо дослідження одного і того ж рішення загальних зборів товариства здійснюватиметься судами різних юрисдикцій. За таких обставин цей спір в цілому належить до юрисдикції господарського суду.
Велика Палата Верховного Суду вважала, що хоча рішення уповноваженого органу товариства про припинення повноважень члена виконавчого органу може мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальним за таких обставин є наявність корпоративних відносин.
В ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин слід відступити від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц (провадження № 14-423цс19), шляхом уточнення наведених у ній висновків, а саме зазначення, що у разі непред`явлення вимог про визнання недійсним рішення уповноваженого органу товариства учасником цього товариства, за умови їх попереднього вирішення в порядку господарського судочинства, спори про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу належать до компетенції судів загальної юрисдикції, оскільки у такому випадку корпоративний спір між сторонами відсутній.
Вивчивши матеріали цивільної справи, мотиви, з яких справу передано для розгляду, Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступлення від висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц (провадження № 14-423цс19) чи уточнення цих висновків немає, виходячи із наступного.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що справа може бути передана на її розгляд на підставі частини четвертої статті 403 ЦПК України у випадку, коли суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 січня 2001 року у справі  «Чепмен проти Сполученого Королівства», заява № 27238/95 (пункт 70), зазначав, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема, зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни в правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо. Таке розуміння необхідності відступу від сформованої правової позиції відповідає також існуючій практиці ЄСПЛ з питань правової визначеності та передбачуваності судових рішень.
Отже, має існувати необхідність відступу і така необхідність має виникати з певних визначених об`єктивних причин, такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані; також відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи.
Вмотивованість переданих на розгляд Великої Палати питань покладається на колегію суддів Верховного Суду, що вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
Виходячи з вищевикладеного, для цілей застосування відповідних приписів процесуальних законів важливо встановити, що розуміється під подібністю правовідносин.
Виходячи з загальної теорії права, елементами правовідносин є суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін  «подібні правовідносини» таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначала, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності, слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин у відповідності до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Аналізуючи обставини справи, що переглядається, з обставинами у   справі                             № 361/17/15-ц (провадження № 14-423цс19),  Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка у своїй постанові визнала, що правовідносини, з яких виникли спори у цих справах, не є подібними.
За таких обставин немає підстав для відступу (уточнення) від висновку, наведеного у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду.
При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що правові висновки, наведені у постанові 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц (провадження № 14-423цс19) є достатньо чіткими, однозначними і неодноразово підтверджувалися у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20), від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17 (провадження № 14-115цс20), від 23 лютого 2021 року у справі № 753/17776/19 (провадження № 14-163цс20) у подібних правовідносинах щодо оскарження рішення загальних зборів засновників товариства(постанови зборів уповноважених) щодо звільнення директора (голови правління) товариства, поновлення на посаді, стягнення на їх користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У цих справах питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь незаконно відстороненого (звільненого) директора (голови правління) товариства вирішувалося у порядку господарського судочинства. Практика Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикційності розгляду таких справ в порядку господарського судочинства є сталою і не потребує відступлення від таких правових висновків. 
Такої ж практики потрібно дотримуватися й в інших справах, у яких господарський суд вже вирішив питання про скасування рішення уповноваженого органу товариства, а після цього позивач звертається із іншими вимогами - про поновлення на посаді директора (голови правління) товариства, стягнення середнього заробітку, тощо. Оскільки такі вимоги залежать від визнання правомірним рішення загальних зборів засновників товариства (постанови зборів уповноважених) щодо звільнення директора (голови правління) товариства і вони мають бути вирішені в порядку господарського судочинства.
Відповідно до частини шостої статті 404 ЦПК України, якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
За наведених обставин Велика Палата Верховного Суду повертає справу на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Керуючись частиною тринадцятою статті 7, статтями 402 - 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 26 серпня 2020 року повернути на розгляд відповідній колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали до відома.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                     О. С. Ткачук
Судді:      	В. В. Британчук                 	                 	Г.Р. Крет	
                 	Ю. Л. Власов	                 	Л. М. Лобойко	
                 	І. В. Григор`єва	                  	К. М. Пільков	
                 	М. І. Гриців	                 	О. Б. Прокопенко	
                 	Д. А. Гудима	                 	Л. І. Рогач	
                 	І. В. Желєзний	                 	О. М. Ситнік	
                 	О. С. Золотніков	                 	І. В. Ткач	
                 	Л. Й. Катеринчук	                 	С. П. Штелик