УХВАЛА

01 серпня 2022 року 
м. Київ
справа № 807/946/17
адміністративне провадження № К/990/17764/22 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся у суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області (далі -ГУ ДФС у Закарпатській області), в якому, уточнивши вимоги, просив: визнати звільнення незаконним, поновити на роботі та стягнути з ГУ ДФС у Закарпатській області на його користь середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення від 12 серпня 2021 року про поновлення на службі.
Справа неодноразово розглядалася судами.
Постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 30 червня 2021 року скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 липня 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року. Ухвалено нове рішення в частині позовних вимог про визнання звільнення незаконним і поновлення на роботі. Визнано протиправним і скасовано наказ ГУ ДФС у Закарпатській області від 12 липня 2017    року №401-о. Поновлено ОСОБА_1 на службі в ГУ ДФС у Закарпатській області в розпорядженні ГУ ДФС у Закарпатській області. В іншій частині позову справу направлено на новий судовий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду.
У вересні та листопаді 2021 року позивачем подано заяви про збільшення (уточнення) позовних вимог.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 від 23 вересня 2021 про збільшення (уточнення) позовних вимог повернуто без розгляду. Заяву від 24 листопада 2021 року про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення від 12 серпня 2021 року у справі №807/946/17 про поновлення на службі судом прийнято до розгляду.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ГУ ДФС у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 163040,00 грн. Стягнуто з ГУ ДФС у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час затримки виконання судового рішення від 12 серпня 2021 року у сумі 11040,00 грн.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року виправлено допущену в рішенні суду першої інстанції від 17 грудня 2021 року описку в частині розмірів сум, що підлягали стягненню. Виправлено на середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 238240,00 грн та грошове забезпечення за час затримки виконання судового рішення від 12   серпня 2021 у розмірі 16320,00 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2022 року змінено  рішення суду першої інстанції, з урахуванням виправлень унесених ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року. Абзац 2 резолютивної частини судового рішення викладено у такій редакції: Стягнуто з ГУ ДФС у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 238400,00 грн. В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року залишено без змін.
08 липня 2022 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2022 року. Заявник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення ним норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та задовольнити позов в повному обсязі, зокрема в частині обчислення розміру сум, з урахуванням підвищення тарифних ставок і посадових окладів. 
Предметом спору у цій справі є правильність обчислення грошового забезпечення, без урахування коефіцієнту підвищення тарифних ставок і посадових окладів.
За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що позивач працював на посаді, що у значенні Закону України "Про запобігання корупції" передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)    статтею 328     цього Кодексу підстави (підстав). 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
У тексті касаційної скарги підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник, зокрема, зазначив, що у цій справі суди застосували пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок    №100), без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми, сформованого у справах №№826/17798/14, 826/18719/14, 825/3682/14, в яких висловлено правову позицію щодо визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу із застосуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу на дату настання події. 
Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.
Так, за приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України відкриття касаційного провадження можливе, за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.
Водночас застосовність висновків Верховного Суду повинно здійснюватися через призму норми права, яка діє у часі та впливає на врегулювання спірних правовідносин, а відповідно і вирішення спору.
Перевіряючи доводи заявника щодо неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування положень пункту 10 Положення №100, сформованих у справах сформованого у справах №№826/17798/14, 826/18719/14, 825/3682/14, установлено, що такий висновок сформовано за обставин, що не є подібними до спірних правовідносин, так як відсутні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Так, у зазначених ОСОБА_1 прикладах справ вирішувалися спори, в яких позивачів поновлено на конкретній посаді і розмір їхнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу обраховано з урахуванням підвищення тарифних ставок і посадових окладів.
Натомість у цій справі, постановою Верховного Суду ОСОБА_1 поновлено на службі в ГУ ДФС у Закарпатській області у розпорядженні ГУ ДФС у Закарпатській області. Питання щодо поновлення позивача на конкретній посаді в цій справі не вирішувалося.
Отже висновки Верховного Суду у справах №№826/17798/14, 826/18719/14, 825/3682/14 щодо застосування положень пункту 10 Положення №100, що не є застосовними до спірних правовідносин через те, що вирішуючи ці спори, суди виходили з інших мотивів та ухвалювали рішення за інших обставин. Тобто зміст спірних правовідносин у цій справі у порівнянні з наведеними заявником прикладами справ є відмінним. 
Інші аргументи скарги зводяться до неповного з`ясування судами обставин справи, доводів щодо неправильної оцінки доказам у справі, власних розрахунків  та незгоди з висновками судів щодо обчислення розміру його грошового забезпечення без урахування підвищення тарифних ставок і посадових окладів. Такі мотиви мають суб`єктивний характер та свідчать про переоцінку доказів у справі, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Суд указує, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, ОСОБА_1 не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку у постанові Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/не застосування цієї норми права.
Лише загальні посилання на висновок Верховного Суду за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.  Тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
За таких обставин, Суд не вирішує клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.        
Суддя                                                                                                                         С.А. Уханенко