Постанова
Іменем  України 
 
13 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 175/3873/17
провадження № 61-325св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2019 року в складі судді Реброва С. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року в складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2017 року  ОСОБА_1  звернувся до суду зпозовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики від 10 листопада 2016 року у сумі 10 000 грн; стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 10 листопада 2016 року у грошовому еквіваленті 239 818 тонн насіння соняшника в сумі 2 494 118 грн, три проценти річних в сумі 1 640 грн та проценти за договором позики від 30 жовтня 2016 року у сумі 6 833, 20 грн. 
В обґрунтування позову зазначав, що 30 жовтня 2016 року уклав з  ОСОБА_2 договір позики у формі розписки, згідно якої останній отримав від нього 239 819 тон насіння соняшника в період з 03 жовтня 2016 року по 06 жовтня 2016 року для подальшої реалізації та прийняв на себе зобов`язання повернути насіння в повному об`ємі або у грошовому еквіваленті. 10 листопада 2016 року з метою часткового забезпечення виконання зобов`язань за договором позики він уклав з ОСОБА_4 договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_4 прийняв на себе обов`язок виконати зобов`язання ОСОБА_2 на суму 10 000 грн. Зобов`язання по сплаті грошових коштів відповідно до умов договору поруки у ОСОБА_4 виникає у випадку невиконання ОСОБА_2 зобов`язань у 30-денний термін з моменту відправлення йому вимоги рекомендованим листом.
12 вересня 2017 року він направив на адресу відповідачів вимоги про повернення грошових коштів, у яких просив сплатити грошовий еквівалент вартості насіння в сумі 2 494 118 грн. Станом на дату звернення до суду з позовом ОСОБА_2 не повернув ані насіння, ані грошовий еквівалент, тобто зобов`язання не виконав.
З огляду на наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
У травні 2018 року  ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 і просив визнати недійсним договору позики у вигляді розписки від 30 жовтня 2016 року, укладений між ним та ОСОБА_1 .
Зустрічний позов мотивований тим, що він не укладав з ОСОБА_1 договір позики у вигляді розписки від 30 жовтня 2016 року. Зазначений договір не містить його власноручного підпису, натомість під текстом розписки від його імені підписалася невідома особа.
Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просив його зустрічний позов задовольнити.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року, в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що в розписці від 30 жовтня 2016 року не вказано, що ОСОБА_2 отримав насіння соняшника у власність, а зазначається, що отримав для подальшої реалізації ОСОБА_5 .
Відповідно до пояснень відповідача та свідка, який був допитаний у судовому засіданні, 30 жовтня 2016 року, тобто в день складення розписки, не було передано відповідний об`єм насіння соняшника у розмірі 239 819 тон, що протирічить юридичній природі договору позики, а саме реальності такого договору в момент його вчинення.
Позивач за первісним позовом не надав доказів отримання ОСОБА_2 в період з 03 жовтня 2016 року по 06 жовтня 2016 року 239 819 тон насіння соняшнику, відтак у задоволенні первісного позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю.
Вимоги за зустрічним позовом також задоволенню не підлягають з огляду на їх недоведеність, оскільки судово-почеркознавча експертиза в справі так і не була проведена, необхідних додаткових матеріалів експерту позивачем за зустрічним позовом надано не було, матеріали справи не містять доказів на підтвердження фіктивності оспорюваного правочину.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2019 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення про його задоволення в повному обсязі.
В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що суди в оскаржуваних рішеннях як на підставу для відмови в задоволенні позову посилаються на пояснення відповідача за первісним позовом та свідка, що не відповідає вимогам частини другої статті 78 ЦПК України, оскільки обставини укладення між сторонами договору позики не можуть підтверджуватися чи спростовуватись поясненнями сторони та свідків. Доказом укладення договору позики є розписка, наявна в матеріалах справи.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі речей (насіння соняшника) позичальнику. Розписка як документ підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання позичальником в борг насіння та зобов`язання повернути насіння в натурі або його грошовий еквівалент.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.
19 лютого 2020 року справа № 175/3873/17 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 в касаційному порядку не оскаржувалися та в силу вимог статті 400 ЦПК України не переглядаються.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що згідно наявної в матеріалах справи розписки від 30 жовтня 2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 239 819 тонн насіння соняшника в період з 03 жовтня 2016 року по 06 жовтня 2016 року для подальшої реалізації ОСОБА_5 та прийняв на себе зобов`язання повернути насіння в повному об`ємі або у грошовому еквіваленті.
10 листопада 2016 року з метою часткового забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, між ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 було укладено договір поруки. Відповідно до пункту 1 частини третьої вказаного договору, ОСОБА_3 поручився за виконання ОСОБА_2 зобов`язання перед ОСОБА_1 на суму 10 000 грн. За умовами договору поруки обов`язок зі сплати коштів виникає у ОСОБА_3 у випадку невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за розпискою у 30-денний строк з моменту відправлення йому вимоги рекомендованим листом.
12 вересня 2017 року ОСОБА_1 надіслав на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимоги про повернення грошових коштів, у яких просив сплатити грошовий еквівалент вартості насіння в сумі 2 494 118 грн, однак вони залишилися без виконання.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суди виходили з недоведеності факту укладення між сторонами договору позики, зокрема, факту передачі насідання соняшнику на виконання його умов. Зазначали, що вказана обставина підтверджується поясненнями відповідача ОСОБА_2 та показаннями свідка.
Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Свобода договору закріплена у статті 627 ЦК України, виходячи зі змісту якої відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Тлумачення статті 6 ЦК України свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непоіменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непоіменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд.
Зміст розписки від 30 жовтня 2016 року свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин, а саме, виникнення непоіменованого договору, на виконання якого позивачем було передано відповідачу ОСОБА_2 239 819 тонн насіння соняшника, а останній зобов`язався повернути насіння в повному об`ємі або грошовому еквіваленті.
Висновки судів про те, що між сторонами не було укладено договору позики, не свідчать про те, що у ОСОБА_2 не виникло обов`язку повернення насіння соняшника або грошового еквіваленту.
Відповідно до листа Дніпропетровської торгово-промислової палати від 17 жовтня 2017 року в період з 07 жовтня 2016 року по 04 листопада 2016 року вартість насіння соняшника становила 10 100 - 10 400 грн/тонна, відтак грошовий еквівалент 239 819 тонн насіння соняшника відповідно до розрахунку у позовній заяві складає 2 494 118 грн.
ОСОБА_2 зазначений розрахунок не спростував та не надав доказів про інший розмір заборгованості.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З урахуванням того, що ОСОБА_2 у 30-денний термін з отримання вимоги про повернення грошових коштів не виконав її, наявні правові підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних.
Разом з тим, вимоги про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ задоволенню не підлягають з огляду на те, що положення статей 1048, 1050 ЦК України не поширюються на правовідносини, які виникають з непоіменованих договорів.
Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Оскільки між сторонами виникли договірні правовідносини, ОСОБА_2 не виконані зобов`язання перед ОСОБА_1 , грошові кошти у розмірі 2 494 118 грн, що становить еквівалент 239 819 тонн насіння соняшника, не повернуті, з врахуванням встановленої статтею 204 ЦК України презумпції правомірності правочину та тієї обставини, що відповідно до укладеного 10 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору поруки останній поручився за виконання ОСОБА_2 зобов`язання перед ОСОБА_1 на суму 10 000 грн, наявні правові підстави для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, однак судами порушено норми процесуального права і неправильно застосовано норми матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення грошового зобов'язання підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошового зобов`язання скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 10 000 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 2 484 118 грн та три проценти річних в сумі 1 640 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
  Головуючий	  М. Є. Червинська	
 	 	
Судді	А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко   В. М. Коротун	
 	 	
 	М. Ю. Тітов