Справа № 452/2859/20                         Головуючий у 1 інстанції: Пташинський І.А.  
Провадження № 22-ц/811/3250/21         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
       Категорія: 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       10 червня 2022 року                                                 м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Юзефович Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики та моральної шкоди,

                        в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 30.04.2013 року в розмірі 268372 грн. 64 коп., з яких: 2400 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату подання позовної заяви еквівалентно 66720 грн. – сума основного боргу; 77532 грн. – проценти за користування позикою; 13682 грн. – 3% річних від простроченої суми за період з 26.11.2013 року по 25.09.2020 року; 110438 грн. 34 коп. – інфляційні збитки., та моральну шкоду в розмірі 100000 грн.
Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд дійшов невірного висновку про сплив позовної давності до пред`явлених ним позовних вимог за договором позики. 
За позицією апелянта, перше переривання строку позовної давності відбулось під час допиту ОСОБА_2 06 та 25 лютого 2015 року у Самбірському МВ ГУ МВС України, шляхом визнання відповідачкою свого боргу та зобов`язання його повернути апелянту.
Наступним перериванням строку позовної давності вважає наявність розписки від 27.06.2018 року, в якій ОСОБА_2 визнала свої борги, однак, суд не з`ясував дійсної правової природи цієї розписки.
Наголошує, що зміст двох розписок стосується одних і тих же правовідносин, а саме: розписка від 27.06.2018 року підтверджує наявність боргових зобов`язань відповідачки перед позивачем за розпискою від 30.04.2013 року.
Вважає, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки відповідачка вчинила дії, які свідчать про визнання нею боргу, і такі дії перервали перебіг позовної давності.
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено у їхній відсутності без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 31.05.2022 року, є дата складення повного судового рішення – 10.06.2022 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа – незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК).
Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК).
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК).
Судом встановлено, що 30.04.2013 року відповідачка ОСОБА_2 позичила у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2400 доларів США на лікування дитини, які зобов`язувалась повернути 25.11.2013 року зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 17%, що підтверджується розпискою відповідача, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с.57).
Факт написання такої розписки відповідачкою не заперечується.
Письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів відповідачкою не надано і про це в самій розписці нічого не відображено.
Отже, факт отримання відповідачкою від позивача позики на суму 2400 доларів США підтверджується написаною відповідачкою розпискою, яку вона в судовому порядку не оспорювала, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки основного боргу, процентів за користування позиченими коштами та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України.
Разом з тим, необхідно зазначити, що позика надавалась позичальнику в іноземній валюті, а отже, правових підстав для застосування до спірних правовідносин норми статті 625 ЦК України в частині, щодо стягнення з позичальника інфляційних втрат, немає, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення з відповідачки інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 110438 грн. 34 коп. за спливом позовної давності з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги позивача за безпідставністю.
В іншій частині, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про сплив позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості за договором позики, наслідки якого відповідачка просила застосувати при вирішенні спору, оскільки строк виконання зобов`язання за договором позики визначений датою – 25.11.2013 року, тому саме 25.11.2013 року позивач довідався або повинен був довідатись про порушення свого права, а отже, з цієї дати необхідно обраховувати перебіг трирічного строку позовної давності, який сплив 26.11.2016 року.
Посилання позивача на визнання відповідачкою боргу написанням розписки від 27.06.2018 року є безпідставними, оскільки ця розписка написана вже після спливу позовної давності, навіть, якщо вважати, що відповідачка перервала строк позовної давності визнанням боргу під час її допиту у кримінальному провадженні 06 та 25 лютого 2015 року, як стверджує позивач.
Окрім того, як правильно вказав суд першої інстанції, пояснення відповідачки під час допиту та написана нею розписка від 27.06.2018 року стосуються позики грошових коштів у 2012 році, а не в квітні 2013 року.
Статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Таким чином, в іншій частині висновки суду першої інстанції про сплив позовної давності, як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог позивача, є правильними, тому оскаржуване рішення в цій частині необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 липня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 30 квітня 2013 року в розмірі 110438 гривень 34 копійок за спливом позовної давності скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_1 за безпідставністю.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 10 червня 2022 року. 

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                          С.М. Копняк 

                                                А.В. Ніткевич