Справа № 309/32/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        20 квітня 2022 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі :
судді-доповідачки Готри Т.Ю.,
суддів Мацунича М.В., Собослоя Г.Г., 
з участю секретарки судового засідання Бочко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  Акціонерного товариства  комерційний банк  «ПРИВАТБАНК» до  ОСОБА_1 про  стягнення заборгованості за кредитним договором,  за апеляційною  скаргою Акціонерного  товариства комерційни  банк «ПРИВАТБАНК»  на  рішення Хустського районного суду  Закарпатської області  від 2 березня 2021 року, повне судове рішення складено 02.03.2021, ухвалене суддею  Піцуром Я.Я.,
в с т а н о в и в:

У січні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов обґрунтований тим, що  ОСОБА_1  звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 02.07.2010. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також указаною заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в банку, які були надані їй у письмовій формі.
При укладенні договору сторони керувалися умовами ч.1 ст.634 ЦК України (договір приєднання).
Банк за укладеним договором свої зобов`язання з надання кредиту виконав, а відповідачка ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором належним чином не виконує, а саме не сплачує кредит та відсотки за кредитом, у зв`язку з чим станом на 23.11.2020 у неї виникла заборгованість в сумі 17 868,84 грн, з яких : 20,00 грн – заборгованості за поточним тілом кредиту, 13 226,76 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту та 4 622,08 грн - заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України.
Посилаючись на те, що відповідачка зазначену заборгованість не погасила, а кредитор на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину заборгованості за кредитом, тому банк просив суд стягнути з  ОСОБА_1  на свою користь заборгованість у розмірі 13 246,76 грн,  з яких : 20,00 грн – заборгованості за поточним тілом кредиту, 13 226,76  грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також 2 102,00 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 2 березня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представниця АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Крилова О.Л. подала на нього апеляційну скаргу внаслідок порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. 
Скарга мотивована тим, що місцевим судом належним чином не звернуто уваги на те, що ОСОБА_1  підтвердила свою згоду, що підписана нею заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які розміщені на сайті банку, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується власноручним її підписом у цій заяві.
Зазначала апелянтка і те, що суд першої інстанції неправильно витлумачив положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки відсутність підпису позичальниці на умовах, правилах і тарифах банківських послуг, не свідчать про не укладення даного кредитного договору. Натомість наявна в матеріалах справи виписка з банківського рахунку свідчить про користування ОСОБА_1 кредитними коштами, а погашення нею частково заборгованості доводить погодження з умовами кредитування і наявною заборгованістю.
Вказувала, що суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків відповідно до ст.625 ЦК України на суму неповернутого у строк кредиту, оскільки згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг в редакції від 01.03.2019 (п.2.1.1.2.12) сторони дійшли згоди, що в разі порушення клієнтом зобов`язань з погашення заборгованості, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі : 86,4% - для картки «Універсальна» та 84,0% - для картки «Універсальна голд». Оскільки відповідачка не зверталася до банку з заявою про розірвання договору, а навпаки погодилася із змінами та прийняла їх, адже продовжувала після 01.03.2019 користуватися кредитною карткою та здійснювати погашення кредиту, тому кредитна заборгованість підлягає стягненню з відповідачки на користь банку.
Посилаючись на наведені обставини просила оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов банку задовольнити, а також вирішити питання про судові витрати.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу банку відповідачка ОСОБА_1 не скористалася. 
У судовому засіданні представниця позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, з підстав наведених у ній.
Відповідачка ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала, просила таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідачки, пояснення представниці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю., відповідачки ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту укладення між сторонами кредитного договору, а відтак є відсутні взагалі правові підстави для стягнення із ОСОБА_1 заявленої банком заборгованості.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, оскільки таких суд дійшов із додержанням норм матеріального та процесуального права з огляду на таке. 
Судом установлено, що 02.07.2010 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій указала лише свої анкетні й особисті дані та згоду на отримання зарплатної картки. У цій анкеті-заяві є відсутніми відомості щодо: бажаного розміру отримання кредиту; відсоткової ставки за користування кредитом; порядку, розміру, умов відповідальності за порушення зобов`язань; отримання пам`ятки клієнта, яка містить тарифи та основні умови обслуговування і кредитування тощо (а.с.20).
Як убачається з довідки банку відповідачці ОСОБА_1 були надані кредитні картки: 02.11.2015 зі строком дії до 09/18 та 28.09.2018 зі строком дії до 04/22 (а.с.19). Тобто кредитна картка відповідачці була видана через п`ять років після підписання анкети-заяви від 02.07.2010.
Згідно з довідкою банку ОСОБА_1 – 02.11.2015 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 0,00 грн, який 06.11.2015 було збільшено до 1 500 грн, 17.01.2016 збільшено до 8 000 грн та 31.01.2017 збільшено до 8 500 грн, а 18.01.2019 зменшено до 0,00 грн (а.с.18). 
Будь-яких доказів того, що станом на 02.11.2015 під час видачі відповідачці кредитної картки (яка за загальним правилом видається лише під особистий власноручний підпис її користувача) і кредитних коштів у розмірі 1 500 грн – 06.11.2015, банк ознайомив ОСОБА_1 з актуальною інформацією про умови кредитування, у тому числі під розпис, матеріали справи не містять, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині про ознайомлення відповідачку під розпис з умовами кредитування (паспорт споживчого кредиту/довідка про умови кредитування) на фактичний час одержання нею кредиту. 
Водночас наявні в матеріалах справи витяги з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», умов і правил надання банківських послуг ПриватБанк не містять підпису відповідачки та вони не є датованими і не відображають відомостей про період їх чинності, а саме: 1) чи на час підписання ОСОБА_1 анкети-заяви 02.07.2010; 2) чи на час отримання відповідачкою кредитних коштів 06.11.2015; 3) чи на час унесення позивачем 01.03.2019 змін до умов і правил, як це безпосередньо вказано в позовній заяві; 4) чи на час звернення з позовом до суду 11.01.2021 (а.с.4-47). 
Між сторонами в цій справі виникли правовідносини у сфері споживчого кредитування.
Згідно з частинами першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції чинній на час підписання анкети-заяви ОСОБА_1 02.07.2010) правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин є таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом частин перших статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями частин першої та другої ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України (в редакції чинній на час підписання відповідачкою анкети-заяви) регламентувалось, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною другою статті 1054 ЦК України констатовано, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив лише заборгованість за тілом кредиту в розмірі 13 246,76 грн, з яких : 20,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту та 13 226,76 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту, хоча кредитний ліміт є тільки 8 500 грн, а відповідачкою було сплачено 37 066,18 грн. Щодо нарахованих відсотків на прострочений кредит у розмірі 4 622,08 грн, то банк у позовній заяві такі з відповідачки стягнути не просив, посилаючись на право кредитора вимагати від боржника будь яку частину заборгованості за кредитом, у даному випадку лише заборгованість за тілом кредиту в сумі 13 246,76 грн. А тому доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд безпідставно відмовив банку у стягненні з ОСОБА_1 нарахованих відсотків, згідно з ст.625 ЦК України, є безпідставними і на увагу не заслуговують. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, виписки по карті та анкети-заяви, посилався на витяг з тарифів банку та витяг з умов та правил надання батьківських послуг у ПриватБанку, які розміщені на сайті (www.privatbank.ua), як невід`ємними частинами спірного договору. При цьому, як вже вище зазначалось, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з умов та правил розуміла ОСОБА_1 та ознайомилась і погодилась із ними, підписуючи анкету-заяву від 02.07.2010 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку – на отримання зарплатної картки, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів, згідно з кредитною карткою 02.11.2015 взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Окрім того, роздруківка зі сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.
Отож, колегія суддів уважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з умов та правил у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.
Подібні висновки містяться й у правових висновках суду касаційної інстанції, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 414/496/20 (провадження № 61-13318св20), які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що матеріали справи не містять відповідних доказів, що саме додані до позовної заяви витяги з умов та правил надання банківських послуг, з тарифів, які надав позивач, а тим паче після внесених принаймні 01.03.2019 змін і на які банк посилався у позові, відповідачка розуміла та ознайомилася з ними заздалегідь (наперед) у часі як на час підписання анкети-заяви 02.07.2010, так і під час одержання кредитних коштів 06.11.2015.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці ОСОБА_1 умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, у тому числі за рахунок кредитних коштів, їх збільшення в односторонньому порядку банком, пені та штрафів, надані банком витяги з тарифів, умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. 
Водночас апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви тарифи, умови та правила, діяли на момент підписання ОСОБА_1 заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Приватбанку і що такі, на момент отримання позичальницею кредитних коштів, містили умови щодо сплати процентів за рахунок кредитних коштів, унаслідок чого збільшувався розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мало місце на дату нарахування процентів.
Підписана відповідачкою анкета-заява від 02.07.2010, на яку посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, не містять таких умов, зокрема, як погашення відсотків за рахунок кредиту, внаслідок чого збільшується розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, про що свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідачки.
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Водночас положеннями частин 1, 4 ст.12, частин 1-3 ст. 13 ЦПК України регламентовано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із учиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За загальним правилом суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасником справи, збирання доказів не є обов`язком суду та учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Заразом колегія судів ураховує як рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 (справа № 1-26/20111), так і усталену практику Верховного Суду з приводу наявності у споживчих кредитних правовідносинах найслабшої сторони - споживача. А відтак доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не зверталася до банку із заявою про розірвання договору, а навпаки погодилась з його умовами, змінами до нього та прийняла їх, оскільки користувалася кредитною карткою і здійснювала погашення кредитної заборгованості, що є підставою для задоволення позову, апеляційний суд поза розумним сумнівом відхиляє, оскільки відповідачка ОСОБА_1 ці обставини заперечувала як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, посилаючись на те, що при підписанні анкети-заяви 02.07.2010 вона отримала лише зарплатну картку, про що свідчить відповідна відмітка у цій заяві, і будь-яких кредитних карт за цією заявою не отримувала. Заразом не заперечувала факт отримання кредитних коштів у сумі 8 500 грн у 2015 році та стверджувала, що нею було погашено суму в розмірі 37 066,18 грн, яка є значно більшою від отриманого кредиту, а тому вимоги банку вважає безпідставними. 
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що між сторонами в даному випадку виникли правовідносини, однак між ними не укладено кредитний договір на тих умовах, про які стверджує позивач у своїй позовній заяві, що також спростовує доводи апеляційної скарги про презумпцію правомірності правочину на підставі ст. 204 ЦК України, оскільки положення цієї статті не можуть застосовуватись до не укладеного належним чином правочину.
Отже, колегія суддів дійшла переконання, що не підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту в розмірі 13 246,76 грн, з яких : 20,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту та 13 226,76 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, оскільки згідно з розрахунком заборгованості за кредитом станом на 30.09.2019 відповідачкою було сплачено : 18 049,90 грн - заборгованості за поточним тілом кредиту, 5 594,84 грн – заборгованості за простроченим тілом кредиту та 1 100 грн пені – при встановленні банком кредитного ліміту в розмірі 8 500 грн (а.с.7-11). А згідно з розрахунком заборгованості за кредитом станом на 23.11.2020 погашено 12 321,44 грн пені (а.с.12-13). Крім цього, банк починаючи з 16.01.2016 по 05.01.2019 здійснював погашення відсотків за рахунок кредиту, внаслідок чого збільшувався розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, про що свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідачки станом на 30.09.2019, хоча підписана відповідачкою анкета-заява від 02.07.2010 таких умов не містить. 
Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань. Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення в частині апеляційного розгляду.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 
Поза розумним сумнівом колегія суддів уважає, що вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 13 246,76 грн, з яких : 20,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту, 13 226,76 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту є пред`явлені з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, та ці вимоги банку не були належним чином обґрунтованими і доведеними. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153,00 гривень (а.с.107) слід віднести за рахунок апелянта-позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» – залишити без задоволення.
Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 2 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 квітня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді