ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року	Львів	Справа № 380/11591/20 пров. № А/857/6761/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                                 Курильця А.Р.,
суддів                                                                Заверухи О.Б., Мікули О.І.,
секретаря судового засідання               Михальської М.Р.,
позивача                                                   ОСОБА_1 ,
представника відповідача                      Цинайко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням, -

суддя в 1-й інстанції – Мартинюк В.Я.,
час ухвалення рішення – 18.02.2022 року, 14:10 год.,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 21.02.2022 року

                                                        в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася з позовом до Львівської обласної прокуратури (далі – відповідач) про стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням в розмірі 26040 грн. 33 коп., враховуючи відповідь на відзив від 13.01.2022 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 25 981 (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят одну) грн. 20 коп. та за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір на суму 838 (вісімсот тридцять дев`ять) грн. 95 коп.. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права та невстановлення всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги при звільненні, оскільки Закон України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 року № 1697-VII  (далі – Закон № 1697) не визначає такої виплати. Саме рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації стало підставою для звільнення позивача з посади та органів прокуратури, а тому неприйнятним є ототожнення підстав звільнення, визначених п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697, з підставами п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, які є передумовою виплати вихідної допомоги при звільненні за правилами ст. 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Враховуючи наведене, позивач не набув права на отримання вихідної допомоги при звільненні, а отже такому виплачено всі належні суми та відповідач діяв в межах та спосіб встановлений чинним законодавством. 
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. 
Судом встановлено, що у відповідності до ст. 11 Закону України “Про прокуратуру”, пунктом 3 та підпунктом 2 п. 19 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” 11.11.2020 року Львівською обласною прокуратурою прийнято наказ № 2133к, яким позивача звільнено з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Львівської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697 з 16.11.2020 року (а.с. 17).
Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено Рішення № 229 від 10.04.2020 року кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур про неуспішне проходження прокурором атестації.
Цим наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Львівської області провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 та виплатити грошову компенсацію за 88 календарних днів невикористаних відпусток.
Розрахунок по цьому наказу з позивачем проведений своєчасно і в повному розмірі. Вказана обставина сторонами не заперечувалася.
Листом від  №21-111 вих.-20 від 18.11.2020 року відповідачем надано відповідь на поданий позивачем запит від 16.11.2020 та повідомлено, що виплати при звільненні їй проведено відповідно до наказу керівника обласної прокуратури від 16.11.2020 року та довідки відділу роботи з кадрами від 16.11.2020 року у місяці звільнення, в яких вказано проведення виплати грошової компенсації за 88 календарних днів невикористаних відпусток та не вказано підстав та порядку надання вихідної допомоги при звільненні. Заборгованість з виплати належних сум у відділі фінансування та бухгалтерського обліку відсутня (а.с. 19). 
Не погоджуючись із розрахунком під час звільнення, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом. 
Статтею 4 Закону 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. 
Відповідно до вимог п. 9 ч. 1 статті 51 Закону №1697-VII, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. 
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” від 19.09.2019 року № 113- IX (далі - Закон № 113-ІХ), запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Згідно з підпунктом 2 п. 19 розділу II Закону № 113-ІХ прокурори, які на день набрання ним чинності займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України “Про прокуратуру” за умови рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Законом №113-ІХ ст.51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. 
Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України.
Згідно ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Аналогічна правова позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом у постановах від 23.12.2020 року у справі № 560/3971/19, від 21.01.2021 року у справі № 260/1890/19, від 15.04.2021 року у справі № 440/3166/20, від 24.06.2021 року у справі № 420/4887/20, зазначивши, що Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: “Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус”; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: “Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус”; частину дев`яту статті 252 після слів “дисциплінарної відповідальності та звільнення” доповнено словами і цифрами “а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу”. 
Внесені Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом. 
Таким чином, ч.5 ст.51 Закону №1697-VII та ч.4 ст.40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. 
Щодо посилань відповідача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №820/1119/16, відповідно до якої враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання, суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. 
Частина 5 ст.40 КЗпП України вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України у випадку звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП України, особливості звільнення прокурорів з посади встановлено спеціальним законом - статтею 51 Закону №1697-VII (на підставі якого і було звільнено позивача). У той же час особливості застосування положення статті 44 КЗпП України, а також обмеження щодо його застосування, зокрема, у випадку звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури, не встановлено даним Кодексом. 
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що частиною 5 статті 51 Закону №1697-VII та частиною 4 статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, за яких до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, цей виключний перелік не містить питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а тому суд апеляційної інстанції зазначає, що застосування положень статті 44 КЗпП України під час вирішення спірного питання не заборонено.
Таким чином, оскільки позивача звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 вказаного Закону (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), то він набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України. Відтак, не виплативши позивачу вказану вихідну допомогу при звільненні, відповідач тим самим порушив його гарантовані трудові права при звільненні.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно із п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних дні за цей період.
Суд першої інстанції вірно встановив, що для розрахунку середньомісячної заробітної плати необхідно застосовувати останні два місяці перед звільненням позивача, якими є грудень 2019 року та січень 2020 року, оскільки в матеріалах справи містяться наступні накази:
- наказ Прокуратури Львівської області №113к від 24.01.2020 року, яким позивачу надано невикористану частину щорічної відпустки та частину щорічної основної відпустки з 03.02.2020 року по 16.02.2020 року (а.с. 125);
- наказ Прокуратури Львівської області №436к від 13.03.2020 року, яким позивачу надано щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів з 16.03.2020 року по 14.04.2020 року включно (а.с. 126);
- наказ Прокуратури Львівської області №545к від 08.04.2020 року, яким позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості з 15.04.2020 року по 10.10.2020 року включно (а.с. 21).
Отже, зважаючи на вищевказані накази суд зазначає, що останніми двома повними місяцями роботи перед звільненнями позивача є грудень 2019 року та січень 2020 року.
Згідно з витребуваною довідкою Львівської обласної прокуратури від 14.02.2022 року №21-162 вих-22 у грудні 2019 року заробітна плата становила 24 473,35 грн, у січні 2020 року заробітна плата позивача становила 26 252,00 грн. Сума середньоденної заробітної плати складає 1237,20 грн. Сума середньомісячної заробітної плати складає 25 981,20 грн. (а.с. 144).
Оскільки відповідач не виплатив позивачу вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, то суд першої інстанції обґрунтовано вважає за необхідне стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку із звільненням на суму 25 981,20 грн.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

                                                     п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року у справі № 380/11591/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 25 травня 2022 року.