КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/23/2022
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

         23 червня 2022 року                                                                     місто Київ
                                                                                             справа №359/2360/21
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                      суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                                      за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Журавського В.В., повний текст рішення складено 05 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сунел» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати,-
   
                                                     В С Т А Н О В И В:
В березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ТОВ «Сунел» на свою користь заборгованість по заробітнійплатів розмірі 43896 грн.
В обґрунтування вимог посилався на те, що в період з 07 лютого по 11 листопада 2020 року він працював на посаді інженера-електрика в ТОВ «Сунел». 
Вказував, що під час його знаходження у трудових відносинах з відповідачем, він постійно перебував у службовому відрядженні на будівництві сонячної електростанції в селищі Прогресівка Миколаївської області та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , гостинний двір.
Вказував, що він працював з понеділка по суботу, неділя вихідний.
Зазначав, що з лютого по липень 2020 року він постійно отримував за кожен місяць основну заробітну плату у розмірі 5635 грн. та додаткову у розмірі 14632 грн., проте, починаючи з серпня та по листопад 2020 року ТОВ «Сунел» не виплатило додаткову заробітну плату у розмірі по 14632 грн. 
Позивач посилався на те, що він неодноразово звертався до керівництва ТОВ «Сунел» з приводу виплати додаткової заробітної плати, але ТОВ «Сунел» ігнорує вказані звернення. 
Вказував, що 11 листопада 2020 року він був звільнений з ТОВ «Сунел» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України відповідно до наказу №41 від 11 листопада 2020 року.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог посилався на те, що 12 серпня 2021 року адвокат відповідача надала відзив суду першої інстанції і не надала копію відзиву позивачу, тобто, суд прийняв відзив до розгляду без надання копії позивачу і суд не запитав підтвердження згоди позивача на прийняття відповіді до розгляду, що є грубим порушенням статті 178 ЦПК України.
Вказував, що суд, при ухваленні рішення базувався лише на показах відповідача та його документах з багаточисленними помилками в датах і змістом.
Зазначав, що в довідці ТОВ «Сунел», підписаної директором від 11 листопада 2020 року №СУ00-000001 про дохід позивача за період з 07 лютого 2020 року по 11 листопада 2020 року не вказані премії (14632 гри., 14160 грн., 13688 грн.), отже премії не оподатковувались, а значить не виплачувались взагалі.
Зауважував, що він звертався письмово кілька разів до відповідача з проханням надати бухгалтерську виписку всіх виплат зроблених йому ТОВ «Сунел», копії наказів ТОВ «Сунел» (з вказанням виплачених сум) про відправлення його у відрядження з 07 лютого 2020 року по 02 листопада 2020 року на будівництво сонячної електростанції в селищі Прогресівка, Миколаївської області, однак відповідач вказані документи не надає.
Посилався на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення не дослідивши: накази про преміювання, довідку про його доходи, не отримав від відповідача накази про відрядження, бухгалтерські відомості про нарахування заробітної плати, які мають значення для справи.
Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Крім того, позивач надавав пояснення в судовому засіданні апеляційного суду 25 січня 2022 року по доводам апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з  наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з положенням ч.2 та ч.3 ст.97 КЗпП України та ст.15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а в разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
За змістом ч.4 ст.97 КЗпП України власникові заборонено приймати одностороннє рішення з питань оплати праці, що погіршує умови, встановлені у відповідному порядку, не стосується випадків, коли власник застосовує встановлені на підприємстві відповідно до законодавства умови оплати праці. Прийняття керівником підприємства в межах своєї компетенції рішення про зменшення розміру надбавки, позбавлення працівників надбавок повністю або частково, не можна кваліфікувати як погіршення умов оплати праці, про яке працівник повинен бути заздалегідь попереджений.
Частиною першою статті 9-1 КЗпП України визначено, що підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.
Відповідно до роз`яснень, які викладені у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2790цс16 та в постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі №194/919/18, від 01 жовтня 2018 року у справі №487/6105/16-ц.
Як вбачається з матеріалів справи та копії трудової книжки позивача, останній в період з 07 лютого 2020 року по 11 листопада 2020 року працював в ТОВ «Сунел» на посаді інженера-електрика. 
Згідно довідки ТОВ «Сунел»вих. №02112020-1 від 02 листопада 2020 року, ОСОБА_1 з 07 лютого 2020 року по день видачі довідки весь час перебував у службовому відрядженні на будівництві сонячної електростанції в смт. Прогресівка Миколаївської області та проживав за адресою: АДРЕСА_1 ,гостинний двір «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Згідно витягу з наказу ТОВ «Сунел» №17-к від 16 лютого 2020 року посадовий оклад інженера-електрика становить 5600 грн.
З довідки ТОВ «Сунел» №СУ00000001 від 11 листопада 2020 року вбачається, що в період з 07 лютого 2020 року по 11 листопада 2020 року ОСОБА_1 виплачувалась заробітна плата у розмірі 7000 грн., а з урахуванням утримань у розмірі 5635 грн.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував на те, що з лютого по липень 2020 року він постійно отримував за кожен місяць основну заробітну плату у розмірі 5635 грн. та додаткову у розмірі 14632 грн., проте, починаючи з серпня та по листопад 2020 року ТОВ «Сунел» не виплатило додаткову заробітну плату у розмірі по 14632 грн., а тому ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Заперечуючи проти позову, ТОВ «Сунел» вказувало на те, що дійсно  ОСОБА_1  був прийнятий на роботу в ТОВ «Сунел» з 07 лютого 2021 року на посаду інженера-електрика з випробувальним терміном 3 місяці та з посадовим окладом згідно штатного розкладу. Посадовий оклад інженера-електрика ТОВ «Сунел» складає 5600 грн. ТОВ «Сунел» виконувало свої зобов`язання з виплати заробітної плати в повному обсязі та відповідні грошові кошти надходили на рахунок позивача в передбачені законодавством строки. Крім цього, у зв`язку з сумлінним ставленням до виконання своїх трудових обов`язків в період з лютого по серпень 2020 року ОСОБА_1 нараховувались заохочувальні виплати у вигляді премії, а саме: 05 березня 2020 року у розмірі 13688 грн., 03 квітня 2020 року - 14632 грн., 30 квітня 2020 року - 14160 грн., 08 липня 2020 року - 14632 грн., 15 липня 2020 року - 14160 грн., 06 серпня 2020 року - 14632 грн. З вересня 2020 року ТОВ «Сунел» були призупинені роботи замовниками будівництва та у зв`язку з цим працівники не виконували активних робіт, а лише перевіряли результати виконаних робіт. З цієї підстави в подальшому ТОВ «Сунел» не приймало рішення про преміювання працівників, тому ТОВ «Сунел» розрахувалось з позивачем в повному обсязі та не має заборгованості з виплати заробітної плати. 
З матеріалів справи вбачається, що наказом ТОВ «Сунел» №12/12 від 12 грудня 2019 року затверджено положення про преміювання працівників підприємства.
Відповідно до п.2.3 Положення розмір премії конкретного працівника залежить від особистого внеску в результат роботи структурного підрозділу/установи, не обмежується граничними розмірами та встановлюється на підставі рішення керівника установи «Сунел». Питання щодо преміювання кожного працівника здійснюється на розсуд керівництва ТОВ «Сунел».
Таким чином, умови нарахування працівникам преміївстановлюються на підставі рішення керівника установи «Сунел»і є виключно компетенцією керівництва ТОВ «Сунел».
Аналізуючи норми Положення про преміювання працівників підприємства, слід зазначити, що за своєю правовою природою повноваження керівництва ТОВ «Сунел» щодо преміювання працівника є дискреційними.
Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.
Дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни «може», «має право», «за власної ініціативи», «дбає», «забезпечує», «веде діяльність», «встановлює», «визначає», «на свій розсуд».
Втручання суду в дискреційні повноваження відповідача в цьому випадку не може розглядатися як таке, що було здійснене «згідно із законом».
Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року по справі №820/19554/14, від 08 квітня 2021 року у справі №132/527/20.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу №2602 від 26 лютого 2020 року, наказу №2003 від 20 березня 2020 року, наказу №2404 від 24 квітня 2020 року, наказу №2905 від 29 травня 2020 року, наказу №2606 від 26 червня 2020 року, наказу №2407 від 24 липня 2020 року ОСОБА_1 було премійовано за виконання важливих завдань та за виконання в строк своїх посадових обов`язків, а саме: в лютому 2020 року нараховано премію у розмірі 13688 грн., в березні - 14632 грн., в квітні 2020 року - 14160 грн., в травні 2020 року - 14632 грн., в червні 2020 року - 14160 грн., в липні 2020 року - 14632 грн.
 Дана обставина такожпідтверджується випискою за картковим рахунком, відкритим на ім`я позивача.
У відзиві на позовну заяву, який було подано у суд першої інстанції, відповідач вказував на те, що з вересня 2020 року ТОВ «Сунел» призупинило фінансування у зв`язку з призупиненням робіт замовниками будівництва, тому в подальшому ТОВ «Сунел» не приймало жодних наказів щодо преміювання своїх працівників.
Встановивши, що умови нарахування працівникам премії встановлюються на підставі рішення керівника установи «Сунел» і є виключно компетенцією керівництва ТОВ «Сунел», суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ТОВ «Сунел» діяв відповідно до Положення про преміювання працівників підприємства, затвердженого наказом №12/12 від 12 грудня 2019 року.
Прийняття керівником підприємства на основі положення і в межах своєї компетенції рішення про невиплату працівниквіпремії не свідчить про порушення прав працівника на виплату заробітної плати.
А відтак, доводи позивача про те, що ТОВ «Сунел» не виплатило йому додаткову заробітну плату за три місяці, тобто за період серпня - жовтня 2020 рокуспростовуються вищевикладеним.
Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення не дослідивши: накази про преміювання, довідку про доходи позивача, не отримав від відповідача накази про відрядження, бухгалтерські відомості про нарахування заробітної плати, які мають значення для справи, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З метою повного і всебічного розгляду справи та забезпечення сторонам рівних прав і можливостей у цивільному процесі, ухвалою Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року постановленою, не виходячи до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання,  було частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у ТОВ «Сунел» належним чином засвідчені копії наказів про відрядження ОСОБА_1 за період з 07 лютого 2020 року по 11 листопада 2020 року та довідку про доходи з деталізацією видів нарахування (оклад, відрядження, доплати, надбавки, премії та інше) за період роботи з 07 лютого 2020 року по 11 листопада 2020 року.
Однак, всі конверти з запитами, які направлялися на адреси ТОВ «Сунел», повернулися на адресу суду з відміткою « адресат відсутній за вказаною адресою».
Позивачем до суду апеляційної інстанції були надані відомості з Пенсійного фонду України про суми отриманої ним заробітної плати, які відповідають відомостям, що містяться в довідці ТОВ «Сунел» №СУ00000001 від 11 листопада 2020 року про отримані позивачем кошти.
При цьому, позивачем не було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження своїх доводів та на спростування доказів наданих стороною відповідача.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону. 
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України,  Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий:
 
Судді: