Постанова
Іменем України
 
30 червня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 536/569/20
провадження № 61-21097св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідович Микола Васильович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року у складі судді Колотієвського О. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Гальонкіна С. А., Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М., 
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася  з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідович М. В., про визнання договорів дарування недійсними.
Позов мотивований тим, що 26 липня 2019 року укладені договори дарування між нею та її онукою ОСОБА_2 , згідно яких позивач безоплатно передала у власність обдаровуваної житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,2474га (кадастровий номер 5322481703:03:006:0282), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Договори посвідчені приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідовичем М. В.
Копію вказаних договорів позивач не отримувала, текст договорів не читала, оскільки повністю довіряла онуці та вважала, що укладає договір довічного утримання, положеннями якого врегульовані усі права та обов`язки сторін, про які вони з нею попередньо домовились.
На час укладення спірного договору позивач була людиною похилого віку (82 роки). Вона має поганий стан здоров`я та частково розуміє події, що відбуваються навколо, а тому при укладенні спірних договорів дарування, ОСОБА_1 помилилась щодо правової природи правочину, оскільки вважала, що укладає зовсім інший договір, а саме, договір довічного утримання.
Тривалий час перед укладенням договорів ОСОБА_2 запевняла ОСОБА_1 , що, так як позивачу потрібний сторонній догляд та допомога, онука буде за нею доглядати (навідуватись, приносити їжу, ліки, прибирати в будинку та ін.), але для цього потрібно укласти договір. Тому позивач була впевнена, що коли прибули до нотаріуса і уклали договір, це був саме договір довічного утримання.
На даний час ОСОБА_2 не опікується нею, не спілкується (навіть коли вона їй телефонує, вона не відповідає) та не надає їй ніякої допомоги.
Крім того, ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_2 має намір продати домоволодіння, в якому позивач проживає, тому в неї є побоювання залишитися без житла.
При укладенні спірних договорів позивач фактично помилялась щодо правової природи договорів, прав та обов`язків сторін. Крім того, на момент укладення договору у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність онуки житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки, оскільки будинок є єдиним її житлом, в якому вона проживаю і яке фактично утримує. А тому, на думку позивача, сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.
Позивач просила:
визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , від 26 липня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, Спірідовичем М. В., зареєстрований в реєстрі за № 459;
визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,2474 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , від 26 липня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, Спірідовичем М. В., зареєстрований в реєстрі за № 460.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року, яке залишене без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року,  у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідович М. В., про визнання договорів дарування недійсними відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок обману чи помилки щодо природи правочину, позивачем суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні договорів дарування від 26 липня 2019 року обману та помилки, а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, не надано. 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що  позивач не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення договорів, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час укладення оспорюваних договорів дарування вона мала намір укласти інший договір - договір довічного утримання. Посилання ОСОБА_1 на те, що будинок, який є предметом договору дарування є єдиним її житлом, в якому вона проживала і продовжує проживати, тобто не відбулася фактична передача майна, є необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірний будинок та земельну ділянку, тобто відбулася зміна власника та передача майна. Сам факт відсутності у позивача іншого житла не може свідчити про наявність помилки у розумінні суті правочину на момент його укладення. Після реєстрації права власності відповідач не позбавлена можливості користуватися будинком.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 . 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржені судові рішення підлягають скасуванню в зв`язку з  неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, неналежною оцінкою всіх зібраних по справі доказів. Суд першої інстанції не перевірив фактичні обставини справи, що призвело до прийняття помилкового рішення, а суд апеляційної інстанції залишив це поза увагою. Суд першої інстанції відхилив клопотання про долучення до матеріалів справи довідки Кам`янопотоківського центру первинної медико-санітарної допомоги від 25 лютого 2021 року, де зазначено, що позивач неодноразово зверталась за медичною допомогою в період 2018-2021 років, має діагноз: церебросклероз зміненого генезу, ішемічна хвороба серця, кардіосклероз атеросклеротичний - вказані діагнози істотно впливають на здатність позивача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ІНФОРМАЦІЯ_1 раптово помер син позивача, що спричинило суттєве погіршення стану здоров`я, загострилися хронічні захворювання. Позивач була в жахливому психологічному стані, не пам`ятала себе від горя, а відповідач лише скористалася її безпорадним станом. Суди не врахували висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 285/1940/18-ц,  від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17, від 24 червня 2020 року у справі № 3405/2719/17. Спірний житловий будинок є єдиним житлом позивача, іншого житла вона не має, проживала у ньому та продовжує проживати після укладення оспорюваних договорів, фактичної передачі спірного майна між позивачем та відповідачем не відбулося. Витрати на утримання будинку та сплату комунальних послуг несе  особисто ОСОБА_1 , тобто вона не вчиняла жодних дій, що могли б свідчити про її небажання користуватись спірним майном. На думку позивача, при укладенні 26 липня 2019 року договорів дарування мала місце помилка щодо обставин, які мають істотне значення. В момент підписання договорів ОСОБА_1 вважала, що підписує договір утримання, згідно якого ОСОБА_2 буде доглядати та піклуватися нею, а після смерті їй дістанеться належне домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Нотаріус не роз`яснив ОСОБА_1 на момент укладення договорів усіх правових наслідків такого правочину та як відбувається момент переходу права власності в разі укладення договору дарування. Під час підписання договорів під впливом свого безпорадного стану (позивач погано чує, погано бачить), вона була впевнена, що підписує договір утримання її з боку онуки ОСОБА_3  і вони разом із нею будуть проживати у спірному домоволодінні. 
Позиція інших учасників справи
У лютому 2022 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року залишити без змін.
Відзив мотивований тим, що касаційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, оскаржені судові рішення ухвалені у відповідності до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, в межах наданих суду повноважень, та вірним застосуванням судами норми процесуального та матеріального права. Судами вірно встановлено фактичні обставини справи, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення цивільного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам.   ОСОБА_1 мала намір  подарувати ОСОБА_2  будинок та земельну ділянку. Оскільки на спірну ділянку не була виготовлена технічна документація та не зареєстровано право власності, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 представляти її інтереси у державних, господарських та інших підприємствах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності. ОСОБА_2 здійснювала оплату виготовлення технічної документації та реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, яка була зареєстрована 14 травня 2019 року. Дбаючи про комфортні умови проживання бабусі, відповідач здійснила оплату будівельних робіт спірного житлового будинку в с. Садки, а саме: проведення системи водопостачання, робіт щодо заміни опалювальної системи, фарбування вікон та дверей будинку. Здійснила оплату покосу трави, бур`янів та карантинних рослин, пиляння сухостійних дерев, купила бойлер (водонагрівач води), посуд, газонокосарку, мобільний телефон, щоб бути постійно на зв`язку з бабусею, оплатила борги за комунальні послуги, посадила город та займалась консервацією. З моменту смерті батька відповідач проживала разом з бабусею. 26 липня 2019 року вони разом з бабусею приїхали до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідовича М. В., який близько тридцяти хвилин спілкувався з ОСОБА_1 один на один. Потім, коли ОСОБА_2 зайшла до кабінету нотаріуса, він в її присутності роз`яснив ОСОБА_1 правову природу договорів, наслідки його укладення. Бабуся декілька разів прочитала вказані договори, підписала їх та сказала, що вона має намір подарувати ОСОБА_2  належні їй на праві власності будинок та земельну ділянку та розуміє, що з моменту підписання договору вказані об`єкти нерухомості будуть належати онуці, передача відбувається безоплатно, без будь - яких обов`язків з  боку відповідача на її користь. При цьому, ОСОБА_1 не повідомляла про намір укласти договір довічного утримання. Суди правильно встановили, що зі змісту оспорюваних договорів дарування при їх укладенні сторони діяли добросовісно та перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміли значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами законодавства. Також відповідно до пункту 12 договору, сторонами вказано, що вони однаково розуміли умови правочину та його правові наслідки для кожного учасника. Суд першої інстанції, вивчаючи докази та надаючи їм оцінку, зробив правильний висновок, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що доводи позивача про поганий стан здоров`я на момент укладення договору дарування, який не дозволяв їй правильно розуміти істотні умови договору та його правову природу, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Судом першої інстанції надано оцінку довідці Садківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 25 лютого 2021 року, яка містить інформацію про звернення ОСОБА_1 до амбулаторії за медичною допомогою за період з 2018 - 2021 роки. Посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 285/1940/18-ц (провадження № 61-4153св19 є помилковими, оскільки у справі, яку розглядав Верховний Суд, та у справі, яка переглядається, установлені різні фактичні обставини. ОСОБА_2 послалася на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 334/8337/18 (провадження № 61-4913св20), від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. 
У квітні 2022 року матеріали цивільної справи № 536/569/20 надійшли до Верховного Суду та 20 червня 2022 року передані судді-доповідачу Дундар І. О.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 07 квітня 2022 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Фактичні обставини
Суди встановили, що 13 березня 2019 року о 16-20 год ОСОБА_1 склала заповіт на користь ОСОБА_2 , яка є її онукою, згідно якого все майно, що буде належати їй на день смерті, заповіла відповідачу.
26 липня 2019 року укладений договір дарування між ОСОБА_1 та її онукою ОСОБА_2 , згідно якого вона безоплатно передала у власність обдаровуваної житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .
26 липня 2019 року укладений договір дарування між ОСОБА_1 та онукою ОСОБА_2 , згідно якого вона безоплатно передала у власність обдаровуваної земельну ділянку загальною площею 0,2474га (кадастровий номер 5322481703:03:006:0282), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідовичем М. В.
При розгляді справи судом першої інстанції допитаний в якості свідка приватний нотаріус Спірідович М. В., який вказав, що в березні 2019 року позивач та відповідач звернулись до нього за консультацією та у подальшому, 26 липня 2019 року вдвох повторно звернулися для укладення договорів дарування на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Нотаріусом зазначено, що перед укладенням зазначених договорів мова йшла лише про договір дарування, укладення договору іншого виду не обговорювалося. Він з`ясував у ОСОБА_1 чи вона розуміє, що після укладення договору дарування між нею та ОСОБА_2 вона безоплатно передає вищезазначене їй майно та вже не буде власницею житлового будинку та земельної ділянки, після чого позивач погодилася на укладення вказаних договорів.
Довідка Садківської амбулаторії загальної практики - сімейної медицини від 25 лютого 2021 року містить інформацію про звернення ОСОБА_1 до амбулаторії за медичною допомогою за період з 2018-2021 роки. З вказаної довідки судом встановлено, що з 2018 року по час укладення договорів дарування - 26 липня 2019 року, позивач зверталася до Салівської АЗПСМ 30 травня 2018 року, де їй встановлено діагноз: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним.
Предметом спору у справі, що переглядається, є договори дарування  житлового будинку з господарськими будівлями  та земельної ділянки,  що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , від 26 липня 2019 року, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, Спірідовичем М. В. 
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 175/2928/20 (провадження № 61-13310св21) зазначено, що «статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог посилалась на те, що при укладенні договорів дарування вона помилилася щодо правової природи договорів, прав та обов`язків сторін. На моменту укладення договорів у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність онуки житлового будинку та земельної ділянки, оскільки будинок є її єдиним житлом, в якому вона проживає та яке фактично утримує.  Крім того, вона вважала, що укладає договір довічного утримання. 
Позивач просила суд визнати договори дарування  недійсними на підставі частини третьої статті 203,  статті 229 ЦК України.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина першастатті 229 ЦК України).
За загальним правилом, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2020 року у справі № 285/1940/18-ц (провадження № 61-4153св19), на яку посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, зазначено, що «виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Отже, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.
Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16».
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
За положеннями частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Договори дарування від 26 липня 2019 року будь-яких застережень чи вказівок про майнові чи не майнові зобов`язальні умови для його сторін не містять.
Згідно з пунктом 9 договору дарування від 26 липня 2019 року, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , дарувальниця та обдарована заявили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.
За пунктом 5.5 договору дарування від 26 липня 2019 року, предметом якого є земельна ділянка загальною площею 0,2474 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , дарувальниця та обдарована заявили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.
Сукупність вищевизначених дій прямо вказує на спрямованість наміру сторін правочину на настання правових наслідків, оскільки після їх здійснення дарувальницею було втрачено, а обдаровуваною безоплатно набуто право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, що по суті і є правовими наслідками договору дарування.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин,  зробив правильний висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договорів дарування, оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено обставин на які вона посилалася  як на підставу задоволення позовних вимог.
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Висновки Верховного Суду
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги, з урахуванням висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 рок у справі № 175/2928/20 (провадження № 61-13310св21), не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                              І. О. Дундар

Н. О. Антоненко 

М. М. Русинчук