УХВАЛА

15 червня 2022 року 
м. Київ 
справа № 380/14444/21
адміністративне провадження № К/990/13566/22  
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Соколова В.М., перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року у справі № 380/14444/21 за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, третя особа - Офіс Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення,

УСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року в справі №813/7983/14 про поновлення позивача на посаді прокурора Франківського району м. Львова Львівської області за період з 17 грудня 2020 року по дату поновлення на посаді.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року позов задоволено повністю.
Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року в справі №813/7983/14 за період з 17 грудня 2020 року по 27 вересня 2021 рік у розмірі 492 553,37 (чотириста дев`яносто дві тисячі п`ятсот п`ятдесят три гривні) 37 копійок без урахування обов`язкових відрахувань.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської обласної прокуратури на користь позивача 8  892,34 судових витрат.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року, рішення суду першої інстанції скасовано. 
Ухвалено постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі №813/7983/14 за період з 17 грудня 2020 року по 27 вересня 2021 рік у розмірі 492  553,37 грн (чотириста дев`яносто дві тисячі п`ятсот п`ятдесят три гривні 37 коп).
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської обласної прокуратури на користь позивача 3000 грн (три тисячі) судових витрат. У задоволенні решти вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Офіс Генерального прокурора звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї матеріали суддя-доповідач дійшов висновку про наявність підстав для її повернення скаржнику з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстави касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 3, 4 частини четвертої та підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме комплексного застосування статті 236 Кодексу законів України про працю (далі - КЗпП України) та пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) щодо обрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.
Скаржник уважає, що в оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції неправильно застосував указані правові норми та, як наслідок, помилково здійснив розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадових окладів. Окрім того, скаржник наполягає на відсутності з його боку вини за невиконання такого рішення суду, оскільки позивач відповідно до приписів статей 21, 24 КЗпП України не звертався з відповідною заявою та не висловив своє волевиявлення бути поновленим на посаді в органах прокуратури, а також не вживав заходи щодо своєчасного виконання рішення суду.
Понад те, суд касаційної інстанції звертає увагу, що у постанові від 27 січня 2022 року у справі № 580/5185/20 за позовом ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду Верховний Суд зазначив, що добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.
Також Верховний Суд зазначив про безпідставність тверджень відповідача про неподання позивачем заяви на підставі статей 21, 24 КЗпП України, яка б свідчила про його бажання та волевиявлення бути поновленим на роботі, оскільки ці правові норми визначають правила поведінки особи у правовідносинах щодо кладення трудового договору, а не щодо поновлення на посаді на підставі рішення суду. 
Варто зауважити, що в касаційній скарзі у справі № 580/5185/20 Офіс Генерального прокурора так само, як і в даній справі, вказував на помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо розміру стягнутого на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, зокрема щодо застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу. При цьому, підставою звернення з касаційною скаргою відповідач також зазначав пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України (якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах)
Так, у постанові від 27 січня 2022 року Верховний Суд констатував правильність висновку судів попередніх інстанцій про те, що до 11 грудня 2020 року включно (до моменту коли був чинний пункт 10 Порядку № 100) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду повинен обраховуватись із застосуванням коефіцієнтів підвищення заробітної плати, а з 12 грудня 2020 року (з дня втрати чинності пунктом 10 Порядку № 100) по дату ухвалення судом першої інстанції судового рішення розрахунковою величиною для обрахунку середнього заробітку слугує середньоденна заробітна плата без коефіцієнтів підвищення заробітної плати та нових умов заробітної плати, щодо підвищень заробітної плати.
За таких обставин доводи скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є необґрунтованими.
Ураховуючи, що висновки суду апеляційної інстанції, які скаржник уважає помилковими, не суперечать висловленій Верховним Судом правовій позиції, суд касаційної інстанції уважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник вказує про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права - статей 2, 3, 12, 44, 196, 257, 258 КАС України, яке полягає у помилковому віднесенні даної справи до категорії справ незначної складності та розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження. Зокрема скаржник уважає, що оскільки спір у цій справі пов`язаний з проходженням публічної служби службовою особою, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище, то справа не підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. При цьому скаржник покликається на частину другу статті 353 КАС України, яка визначає підстави скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд.
Так, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Пунктом 2 частини другої статті 353 КАС України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
За змістом частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".
Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).
Крім того, із змісту положення частини другої статті 12 КАС України слідує, що в порядку спрощеного позовного провадження можуть розглядатися не лише справи незначної складності, але й інші справи, для яких пріоритетним є швидке вирішення справ.
Тож за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України).
У цій справі суд першої інстанції, урахувавши вимоги статті 257 КАС України, розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження.
Відтак, посилаючись у касаційній скарзі на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник не виклав обставин, які свідчили б про необхідність розгляду її за правилами загального позовного провадження.
Окремо слід зауважити, що таку підставу як скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо, зокрема, суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, у редакції частини третьої статті 353 КАС України чинній після 15 січня 2020 року, виключено із переліку обов`язкових підстав для скасування судових рішень.
Водночас, посилаючись у касаційній скарзі на частину другу статті 353 КАС України, скаржник не наводить доводів щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Більше того, вимогами касаційної скарги є не направлення справи на новий розгляд (як це передбачено статтею 353 КАС України), а скасування постанови апеляційного суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові, що передбачено статтею 351 КАС України.
За таких обставин Суд уважає, що скаржником не наведено належного обґрунтування можливості касаційного оскарження рішення суду з підстави, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Відтак, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник не виклав передбачені нею підстави, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції відповідно до пунктів 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також у касаційній скарзі скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для єдиної правозастосовчої практики.
Суд вказує, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.
Разом із тим, скаржник не обґрунтував у чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням засадничих, раніше ґрунтовно недосліджуваних питань права, відповідь суду касаційної інстанції на які мала б надати уніфікованого тлумачення та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного кола суб`єктів правовідносин.
З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.
На підставі викладеного, керуючись статтями 248, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року у справі № 380/14444/21 повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Cуддя	В.М. Соколов