Постанова
Іменем України                                    
 
30 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 366/1285/20
провадження № 61-6232св21
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І.,                         Литвиненко І. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Іванківське лісове господарство»,
треті особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім?ї Іванківської районної державної адміністрації,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» на рішення Бородянського районного суду Київської області від 03 листопада 
2020 року у складі судді Міланіч А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Желепи О. В., Кулікової С. В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Іванківське лісове господарство», треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Іванківської районної державної адміністрації, про визнання наймачем житлового приміщення, зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення,

 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» (далі - ДП «Іванківський лісгосп»), треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Іванківської районної державної адміністрації, про визнання наймачем житлового приміщення, зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення.
 
На обґрунтування позову ОСОБА_1 вказувала, що на підставі розпорядження голови Іванківської райдержадміністрації від 06 квітня 
1998 року № 113 її батьку ОСОБА_4 на сім`ю в складі трьох осіб (він, дружина ОСОБА_3 і дочка ОСОБА_1 , позивачка у справі) було видано ордер на право зайняття однокімнатної квартири жилою площею 17,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачки ОСОБА_4 помер та не встиг оформити документи щодо приватизації вказаної квартири.
 
На даний час в даній квартирі зареєстровані її мати - ОСОБА_3 , позивачка та її неповнолітня донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Зазначала, що вона звернулась до ДП «Іванківський лісгосп», у господарському віданні якої перебуває вказаний будинок, щодо переоформлення договору найму житла на своє ім`я, однак їй в цьому було відмовлено.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати її ( ОСОБА_1 ) наймачем зазначеного житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати відповідача укласти з нею (позивачкою) договір найму даної квартири.
 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 03 листопада 
2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 
24 березня 2021 року, позовні вимоги  ОСОБА_1 до ДП «Іванківський лісгосп», треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Іванківської районної державної адміністрації, про визнання наймачем житлового приміщення, зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення задоволено.
 
Визнано ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_2 .
 
Зобов`язано ДП «Іванківський лісгосп» укласти з ОСОБА_1 договір найму квартири АДРЕСА_2 .  
 
Стягнено з ДП «Іванківський лісгосп» на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 840,80 грн. 
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскільки ордер на квартиру, яка є об`єктом спору, видавався на ім`я батька позивачки ОСОБА_4 , який помер, ОСОБА_1 була членом сім`ї наймача і вказана в цьому ордері, місце її проживання з моменту заселення і по даний час зареєстроване у даній квартирі, то суд вважав, що позивачка в силу правил статті 106 ЖК України є наймачем квартири 
АДРЕСА_2 та має право на укладення з нею договору найму вказаного жилого приміщення замість попереднього наймача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У квітні 2021 року ДП «Іванківський лісгосп» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій вказує, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати вказані рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу з Бородянського районного суду Київської області.
 
11 серпня 2021 року до Верховного Суду надійшла витребувана справа.

 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ДП «Іванківський лісгосп», з урахуванням уточненої редакції, мотивована тим, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про задоволення позову, оскільки спірна квартира призначалася для заселення працівників лісгоспу, проте ОСОБА_4 був звільнений з роботи ще 17 липня 2006 року за угодою сторін. Заявник вказує, що він не визнає той факт, що позивачка, дитина та матір постійно проживали у спірній квартирі, про що неодноразово було наголошено стороною відповідача. Будь-яких дозволів на проведення ремонтних робіт відповідач не надавав.
 
ДП «Іванківський лісгосп» вказувало, що  ОСОБА_4 був наймачем однокімнатної квартири, особисто не звертався з клопотанням до 
ДП «Іванківський лісгосп» щодо передачі до комунальної власності однокімнатної квартири з метою подальшої приватизації. Посилання позивачки на те, що її батько ОСОБА_4 розпочав приватизацію квартири та долучення нею до матеріалів справи копії технічного паспорту, на думку відповідача, не є підставою вважати, що була розпочата приватизація квартири.
 
Посилання судів на те, що позивачка утримує квартиру та те, що її батьки, а в подальшому і вона, сплачували усі комунальні послуги, не відповідають дійсності, оскільки усі громадяни, які проживають в урочищі Березівка у квартирах, які знаходяться на балансі лісгоспу та ті, які вже приватизовані, не сплачували та не сплачують комунальні послуги.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах,  викладеного  у  постанові  Верховного  Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу ДП «Іванківський лісгосп» залишити без задоволення, а рішення Бородянського районного суду Київської області від 03 листопада 
2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року - без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
На підставі розпорядження голови Іванківської райдержадміністрації від 06 квітня 1998 року № 113 батьку позивачки - ОСОБА_4 на сім`ю в складі трьох осіб (він, дружина - ОСОБА_3 і дочка - позивачка ОСОБА_1 ) було видано ордер на право зайняття однокімнатної квартири жилою площею                 17,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
 
На підставі даного ордеру позивачка та її батьки - ОСОБА_4 та                     ОСОБА_3 від 17 квітня 1998 року були зареєстровані та проживали у вказаній квартирі, що підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачки ОСОБА_4 помер і в квартирі залишилась проживати позивачка ОСОБА_1 з малолітньою дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та матір`ю ОСОБА_3 , які продовжують утримувати спірну квартиру і здійснюють ремонтні роботи.
 
Спірна квартира перебуває на балансі ДП «Іванківський лісгосп», є державною власністю та закріплена за вказаним підприємством на праві господарського відання.
 
У квітні та травні 2020 року ОСОБА_1 зверталася до ДП «Іванківський лісгосп» із заявами щодо укладення з нею (позивачкою) договору найму вищезазначеної квартири та подальшого надання дозволу на приватизацію даної квартири, але відповідач своїми листами від 06 травня 2020 року та 26 травня 
2020 року їй в цьому відмовив.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
 
Пунктом 1 частини другої статті 2 ЦК України передбачено, що однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права.
 
Складовою верховенства права є принцип правової визначеності (пункт 61 Рішення Європейського суду з прав людини «Брумареску проти Румунії»).
 
Основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.
 
Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними.
 
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.
 
Згідно із частинами першою, четвертою статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. 
 
Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і прибудинкової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
 
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України).
 
Згідно із пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 
1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. 
 
Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. 
 
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 
11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 і підстав для відступлення від цієї правової позиції немає.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, належним чином з`ясувавши усі обставини справи та дослідивши надані сторонами докази, обґрунтовано виходив із того, що позивачем доведено факт набуття права на користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем, і обґрунтовано задовільнив позов, оскільки позивачка була вселена у спірну квартиру як член сім?ї наймача, була вказана у ордері на вселення, і набула рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що оскільки спірна квартира призначалася для заселення працівників лісгоспу, а ОСОБА_4 був звільнений з роботи ще 17 липня 2006 року за угодою сторін, то позивачка не має права нею користуватися, не відповідають вимогам закону та спростовуються ордером, який підтверджує факт законного набуття права користування спірною квартирою.
 
Є безпідставними аргументи заявника проте, що позивачка, її дитина та матір постійно не проживали у спірній квартирі, про що неодноразово було наголошено стороною відповідача, оскільки на підтвердження таких аргументів заявником не надано жодного доказу, а за правилами частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Наявність або відсутність будь-яких дозволів зі сторони відповідача на проведення ремонтних робіт не свідчить про відсутність у наймача права користуватися спірним приміщенням, у яке він був вселений на підставі ордеру.
 
Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, 
від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційні скарги залишаються без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» залишити без задоволення.
 
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 03 листопада 
2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       Є. В. Петров
                                                                                                
                                                                                                А. І. Грушицький
 
                                                                                                І. В. Литвиненко