УХВАЛА

22 червня 2022 року 
м. Київ

cправа №  910/15160/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Білоуса В.В. - головуючого, Васьковського О.В., Погребняк О. В. 

розглянувши матеріали касаційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України  
на постанову Північного апеляційного господарського суду 
від 10.05.2022
та на рішення Господарського суду міста Києва
від 24.11.2021
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" 
до Моторного (транспортного) страхового бюро України  
про стягнення 7   874,60 грн.,-

ВСТАНОВИВ:
01.06.2022 Моторне (транспортне) страхове бюро України  звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою ВИХ. №457/21/ІНС.ЛОУ від 01.06.2022 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2022 та на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 у справі                                     № 910/11459/21, підтвердженням чого є відтиск календарного штемпелю відділення поштового зв`язку на конверті, в якому надійшла касаційна скарга.

Зазначене підтверджується також актом Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2022 № 29.1-11/155 про те, що при розкриванні поштового відправлення (штриховий код 010019731700), який надійшов від Моторне (транспортне) страхове бюро України, виявлено, що у касаційній скарзі вказана справа №910/1149/211. Проте, у рішенні господарського суду м. Києва від 24.11.2021 та у постанові Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2022, які внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, зазначений інший номер справи, а саме -№910/15160/21.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України у справі   № 910/15160/21 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Білоуса В.В., судді - Васьковського О.В., судді - Погребняка В. Я., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи  між суддями від 02.06.2022.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 910/15160/21 за касаційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро ВИХ. №578/21/ІНС.ЛОУ від 01.06.2022  на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2022 та на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 у стягненні 7   874,60 грн., виходячи з наступного.
Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За змістом частини 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
У пункті 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2021 установлено у розмірі 2 270,00 грн.
Предметом позову у справі № 910/15160/21 є стягнення 7   874,60 грн., що становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн - станом на 2021 рік), а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України ця справа є малозначною.
Колегія суддів звертає увагу скаржника, що в силу зазначеної вище вимоги пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України випадки відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежать виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики.
В той же час, необхідність відкриття касаційного провадження у даній справі скаржник - Моторне (транспортне) страхове бюро України  обґрунтовує тим справа має виняткове значення для скаржника як учасника справи та фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у сфері виконання обов`язків страховиків - членів Моторного (транспортного) страхового бюро України, які були визнані банкрутом.
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник стверджує про    необхідність відступлення від висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 07.09.2021 у справі № 910/14293/19 у зв`язку з невідповідністю висновку Верховного Суду    доктринальним підходам до тлумачення    норм    права внаслідок чого було невірно застосовано норми ст. 20.3 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів".
На думку скаржника підхід Верховного Суду у покладанні обов`язку на Моторне (транспортне) страхове бюро України є хибним внаслідок чого Верховним Судом покладено обов`язок з виплати відповідальності на спеціальний суб`єкт у сфері обов`язкового страхування, який жодним чином не порушував обов`язок перед потерпілими особами та покладається такий обов`язок на весь ринок страхування. Скаржник вважає, що Верховним Судом при прийнятті постанови від 07.09.2021 по справі №             910/14293/19 не враховано, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є спеціальним суб`єктом у сфері обов`язкового страхування та є юридичною особою приватного права, а отже даний правовий висновок не в повній мірі було розглянуто всі аспекти, які стосуються виконання обов`язків покладених Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" на Моторне (транспортне) страхове бюро України.
Скаржник також стверджує, що справа має значний суспільний інтерес для невизначеного кола осіб (потерпілих осіб внаслідок ДТП) та фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики у сфері виконання обов`язків страховиків - членів Моторно (транспортного) страхового бюро України, які на сьогоднішній день перебувають у процесі добровільної ліквідації. Таким чином, на думку скаржника, правильне застосування судами норми матеріального права, а саме підпункту ґ) пункту 41.1. статті 41 та підпункту а) пункту 41.2. статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів", щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
На думку скаржника, порушення грошового зобов`язання колишнім членом Моторного (транспортного) страхового бюро України утворилося внаслідок неналежного урядування з боку держави та покладання обов`язку виплати 3% річних, інфляційних втрат, пені, на всіх членів Моторно (транспортного) страхового бюро України призводить до порушення норми прямої дії - частини другої статті 61 Конституції України.
Крім того, скаржник вважає, що покладання обов`язку з відповідальності за колишнього учасника на Моторне (транспортне) страхове бюро України, яке уособлює весь ринок обов`язкового страхування, призведе до дискримінації учасників ринку страхування та надасть змогу недобросовісним власникам створювати страхові компанії та не виконувати свої обов`язки за договорами обов`язкового страхування.
Розглянувши вищевказані доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі № 910/15160/21 за касаційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у даній справі за касаційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України, оскільки доводи що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення Моторне (транспортне) страхове бюро України, а також, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не обґрунтовані належним чином, а також не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Сама лише вказівка на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника без належного та фундаментального такого обґрунтування, та за відсутності належних та допустимих доказів, не може бути визнана судом підставою, що підпадає під дію підпунктів "а" та "в" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (пункт 27). Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу. Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" [рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (пункт 57)].
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №      21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", "виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу" тощо, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Касаційний господарський суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України випадки є виключенням із загального правила, й необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".
Сама лише вказівка на те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, та становить значний суспільний інтерес, а також, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, без належного та фундаментального такого обґрунтування, та за відсутності належних та допустимих доказів, не може бути визнана судом підставою, що підпадає під дію підпунктів "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги    взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, та сталу судову практику щодо застосування норм права.
Разом з тим, обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у праворозумінні чи у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.
Також, у касаційній скарзі заявник посилається на те, що подана ним касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для скаржника.
Однак, в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин скаржником не обґрунтовано.
Вищевказана касаційна скарга Моторного (транспортного) страхового бюро України не містить належних та фундаментальних обґрунтувань, які могли б підпадати під дію підпунктів "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а суд з власної ініціативи таких умов також не вбачає. До того ж зазначені у касаційній скарзі доводи зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, зводяться до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст рішень, ухвалених судоми першої та  апеляційної інстанцій, й в цілому до заперечення результату розгляду справи судами, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій тільки через те, що такі рішення оскаржено і скаржник вважає їх незаконними, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у даній справі за касаційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України суд касаційної інстанції не знаходить.
Інших доводів, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, у підтвердження наявності підстав для відкриття касаційного провадження у даній справі скаржником не наведено.
З урахуванням наведеного, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 910/15160/21 за касаційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України ВИХ. №457/21/ІНС.ЛОУ від 01.06.2022  на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2022 та на рішення Господарського суду м. Києва від 24.11.2021.
На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 163, 234, 235, пунктом 2 частини 3 статті 287, пунктом 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України,  Верховний Суд, - 

У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 910/15160/21 за касаційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України ВИХ. №457/21/ІНС.ЛОУ від 01.06.2022 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2022 та на рішення Господарського суду м. Києва від 24.11.2021.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                         В.В. Білоус

Судді                                                                                                     О.В. Васьковський                                                

                                                                                                              В. Я. Погребняк