ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 липня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 215/6727/20	

 Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року (суддя Кадникова Г.В.) у справі №215/6727/20 за позовом  ОСОБА_1 до начальника Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради Каретіної Оксани Володимирівни про визнання дій протиправними,- 

                                                   ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до начальника Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради Каретіної Оксани Володимирівни про:
- визнання протиправною діяльності начальника Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради Каретіної О.В., яка не забезпечила абсолютні фундаментальні права позивача, відмовилася призначити спосіб соціального захисти інтересів позивача, не підкорилась ст.ст.46,   48,   92 Конституції України   та постановлення окремої ухвали згідно   ст.249 КАС України, зазначивши закон вимоги якого порушено;
- визнання протиправною діяльності начальника Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради Каретіної О.В., яка виявилась у не підкоренні ч.1 ст.12 Пакту про громадянські та політичні права ООН від 16.12.1966;
- визнання протиправної діяльності начальника Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради Каретіної О.В., яка виявилась у порушені правового порядку ст.ст.3,   19,   21,   68,   92 Конституції України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 січня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору, позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення визначених в описовій частині даної ухвали недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Копію вказаної ухвали суду позивачем отримано 06.03.2021, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
11.03.2021 та 05.04.2021 на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшли заяви від 09.03.2021 та від 26.03.2021 про відкриття провадження у справі після усунення недоліків, в яких останній, серед іншого, ставив питання про звільнення його від сплати судового збору за подання позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року позовну заяву, у зв`язку з не усуненням недоліків, повернуто позивачу.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю згідно   статті 315 КАС   України.    Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви позивачеві. Позивач наполягає на тому, що усунув недоліки позовної заяви заявою від 09.03.2021, у зв`язку з чим у суду були наявні підстави для відкриття провадження у справі. Вважає, що судом зроблено безпідставний висновок про відсутність підстав для звільнення позивача від сплати судового збору за подання позову, оскільки останнім надано до суду достатні докази для такого звільнення. Зазначає, що положеннями   статті 43 КАС України   не визначено обов`язок позивача надавати до суду копію паспорта. Вказує, що йому присвоєний ідентифікаційний номер, який був зазначений у позові, видана довідка УПСЗН про отримання щомісячної компенсаційної виплати, що в свою чергу свідчить про дієздатність позивача. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін з огляду на її законність та обґрунтованість. 
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Так, як вбачається з ухвали від 04.01.2021 підставами для залишення позовної заяви без руху стало те, що:
по-перше, позовна заява не відповідає вимогам частини 5   статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, позивачем не зазначено відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, а також відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;
по-друге, до матеріалів позовної заяви не долучено документу на підтвердження адміністративної дієздатності позивача (копії паспорта);
по-третє, не всі копії документів, доданих до матеріалів позову, засвідчені належним чином відповідно до порядку, встановленого чинним законодавством;
по-четверте, позивачем не сплачено судовий збір за подання позовної заяви, а надані ним докази не є достатніми для звільнення позивача від такої сплати.
З такими підставами для залишення позовної заяви без руху, суд апеляційної інстанції в повній мірі не може погодитися, виходячі із наступного.
Так, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху судом першої інстанції вказано на те, що позивачем не зазначено відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, а також відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися.
За змістом пунктів 6,7 частини 5   статті 160 КАС України   в позовній заяві зазначаються відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися.
Під час перевірки поданої позовної заяви на відповідність зазначеним вимогам статті 160 КАС України судом першої інстанції не звернуто увагу на те, що в заяві про звільнення від сплати судового збору, поданої одночасно із позовною заявою, позивачем в прохальній частині (п.6) зазначено, що заходи досудового врегулювання спору, забезпечення позову та доказів не вживалися. Про вказане позивачем зазначено і в заяві від 09.03.2021, яка подавалась позивачем на усунення недоліків позовної заяви.
Що стосується посилань суду першої інстанції щодо не долучення позивачем до позовної заяви копії паспорта громадянина України на підтвердження адміністративної процесуальної дієздатності.
Слід зазначити, що   Кодексом адміністративного судочинства України      не передбачено обов`язку надання особою доказів на підтвердження її адміністративної процесуальної дієздатності.
Тобто, неподання позивачем доказів на підтвердження його адміністративної процесуальної дієздатності в даному випадку, не може розглядатись як недолік позовної заяви і бути перешкодою для реалізації особою конституційного права доступу до правосуддя.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що статтями   160,   161 КАС України      не передбачено долучення до позовної заяви документів, що посвідчують особу підписанта.
Судом встановлено, що адміністративний позов подано та підписано особисто позивачем       ОСОБА_1 , в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що позивач є неповнолітнім або недієздатним, тому на час постановлення оскаржуваної ухвали у суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав для сумніву в тому      чи      здатний позивач особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права і обов`язки.
Стосовно висновків суд першої інстанції щодо не засвідчення належним чином всіх копії документів, доданих до матеріалів позову. 
Положення частини четвертої   статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України   встановлюють імперативний припис щодо поведінки заявника позову, а саме, норма цієї статті зобов`язує позивача додати до позовної заяви   всі наявні   в нього   докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в той же час інша частина цієї статті надає право позивачу у разі подання письмових чи електронних доказів додати до позовної заяви копії відповідних доказів.
Письмовими доказами в розумінні частини першої   статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України   є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Згідно з частиною другою цієї статті письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (частина четверта   статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України).
Надаючи оцінку наведеним висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що судом не конкретизовано копії яких саме документів, доданих до позовної заяви, не засвідчені належним чином. 
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, разом із позовною заявою позивачем подано до суду заяву про витребування судом доказів (в оригіналі), заяву про звільнення від сплати судового збору (в оригіналі) із довідкою УПСЗН про виплати від 15.04.2020 №2480 (в оригіналі), а також, з метою підтвердження обставин, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, рішення УПСЗН про відмову в наданні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям від 15.06.2020 за вих. 2041 (в копії).
За змістом частини п`ятої   статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України   учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Як свідчать матеріали справи, на виконання наведеної норми процесуального закону, позивач, подаючи письмовий доказ в копії – рішення УПСЗН від 15.06.2020 за вих. 2041, підтвердив її відповідність оригіналу, що в нього наявний, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення 02.12.2020. 
При цьому, суд апеляційної інстанції визнає безпідставними посилання суду першої інстанції на необхідність засвідчення позивачем копій документів відповідно до вимог Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 «Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації», з огляду на таке.
Відповідно до частин першої та другої   статті 23 Закону України «Про стандартизацію» від 05.06.2014 № 1315-VII, національні стандарти та кодекси усталеної практики застосовуються безпосередньо чи шляхом посилання на них в інших документах. Національні стандарти та кодекси усталеної практики застосовуються на добровільній основі, крім випадків, якщо обов`язковість їх застосування встановлена нормативно-правовими актами.
Джерела права, які застосовуються судом встановлені   статтею 7 Кодексу адміністративного судочинства України. Частиною першою та другою цієї статті передбачено, що суд вирішує справи відповідно до   Конституції   та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені   Конституцією   та законами України.
Стандарт в розумінні   статті 1 Закону України «Про стандартизацію»   є нормативним документом,   що встановлює для загального і неодноразового використання правила, настанови або характеристики щодо діяльності чи її результатів, та спрямований на досягнення оптимального ступеня впорядкованості в певній сфері, проте він не є нормативно-правовим актом в розумінні   статті 117 Конституції України, а отже і джерелом права, яке застосовується судом. Вимоги до письмового доказу визначені   статтею 94 Кодексу адміністративного судочинства України, порядок підтвердження відповідності копії письмового доказу оригіналу встановлені частиною п`ятою цієї статті.
При цьому, слід зазначити, що достовірність поданих позивачем доказів може бути перевірена та встановлена судом вже на стадії розгляду справи, а самі докази - оцінені судом у відповідності до   статті 90 КАС України.
В той же час, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви без руху щодо необхідності надання позивачем документу про сплату судового збору при зверненні до суду з позовною заявою. 
Так, згідно частини 3 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Досліджуючи матеріали позовної заяви, судом першої інстанції встановлено, що всупереч вимогам вищенаведеної норми, позивачем не долучено до позовної заяви документу про сплату судового збору. При цьому, ОСОБА_1 заявлено клопотання про звільнення від сплати судового збору у зв`язку зі складним майновим станом. 
За приписами частини першої статті 133 КАС України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.
Як слідує з наведених положень процесуального закону, та правильно зазначив суд першої інстанції, вирішуючи питання про звільнення від сплати судового збору, суд враховує майновий стан сторони. Втім, визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану.
На підтвердження своїх аргументів щодо складного майнового стану позивачем при зверненні до суду з позовною заявою надано довідку Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради від 15.04.2020 про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку і отримує компенсаційну виплату непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю І групи з квітня 2018 року по   березень 2020 року у загальній сумі 779,38 грн.
Разом з тим, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, вищезазначена довідка не може бути належним доказом на підтвердження скрутного матеріального становища позивача, оскільки доказів того, що щомісячна компенсація виплат непрацюючій особі є єдиним джерелом доходів позивача до суду надано не було, а тому така довідка не відображає відомості про об`єктивний матеріальний стан позивача станом на дату подання адміністративного позову, оскільки останній може мати і інші джерела доходу. 
Зважаючи на те, що звільнення від сплати судового збору є правом, а не обов`язком суду, а позивачем, окрім довідки УПСЗН, жодних інших документів на підтвердження скрутного матеріального становища не надано, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви без руху про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про звільнення від сплати судового збору, поданої разом з позовною заявою.
Частинами першою та другою статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що при подачі позовної заяви ОСОБА_1 не дотримано вимог ст.161 КАС України в частині надання документу про сплату судового збору, у зв`язку з чим у суду першої інстанції були наявні правові підстави для залишення позовної заяви без руху.  
11.03.2021 та 05.04.2021 року до суду першої інстанції від ОСОБА_1 надійшли заява про відкриття провадження, в яких, серед іншого, останній порушив питання про звільнення його від сплати судового збору, посилаючись на те, що розмір належного до сплати судового збору перевищує 5 відсотків річного доходу. 
До заяв позивач долучив довідки Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради від 04.03.2021, від 19.01.2021 про отримання щомісячної компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом 1 групи ОСОБА_2 .. Ніяких інших документів на підтвердження свого складного майнового стану позивач не надав. 
Згідно із п. 1 ч. 1   ст. 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, якщо      розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (ч. 2   ст. 8 Закону України "Про судовий збір").
Вирішуючи питання щодо звільнення позивача від сплати судового збору, прийнявши до уваги аргументи поданої заяви, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що надані позивачем довідки УПСЗН не можуть бути належним доказом на підтвердження розміру річного доходу позивача - фізичної особи за весь попередній рік, так як відображає лише інформацію про отримання позивачем щомісячної компенсаційної виплати. Доказів того, що вказана виплата є єдиним доходом, а також інших доказів щодо тяжкого матеріального стану позивачем суду не надано.
Суд зазначає, що обов`язок щодо надання до суду переконливих доказів, які свідчать про неможливість сплати судового збору покладений саме на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням. Лише у разі неможливості самостійно подати такі докази з об`єктивних причин, особа повинна про це повідомити суд, заявивши відповідне клопотання про їх витребування. У поданій позовній заяві позивачем не наведено причин, які унеможливлюють самостійного подання до суду доказів його матеріального стану.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що надання таких доказів не може бути підставою лише для звільнення позивача від сплати судового збору, оскільки положення   статті 133 КАС України   передбачають і інший порядок вирішення питання щодо сплати судового збору, а саме: зменшення розміру належного до оплати судового збору, відстрочення або розстрочення сплати судового збору. Таких клопотань позивачем заявлено не було.
З огляду на викладене, оскільки позивач не надав належних та достатніх доказів неможливості сплати судового збору, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що підстави для звільнення позивача від сплати судового збору відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Оскільки у встановлений судом строк позивачем недоліки позовної заяви усунуті не були, а саме не надано документу про сплату судового збору, то суд першої інстанції обґрунтовано, відповідно до ст.169 КАС України, повернув позовну заяву позивачу.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції постановлено законну і обґрунтовану ухвалу, у зв`язку з чим підстав для її скасування, в межах доводів апеляційної скарги, не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ст.315, ст.ст.316 321, 322, 325 КАС України, суд, -     
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року по справі №215/6727/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строки. які визначено ст..329 КАС України.

           Повний текст судового рішення складено 21.07.2022р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк