Постанова
Іменем  України 
 
17 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 295/3522/20
 
провадження № 61-2009 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,                 Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М.,            Миніч Т. І., Трояновської Г. С.,
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») про визнання кредитного договору частково недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що 19 грудня 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та ним укладено угоду про надання кредиту № 501096325, за умовами якої йому надано споживчий кредит у розмірі 200 000 грн строком на 48 місяців           зі сплатою 26 % річних. 
При здійсненні щомісячних платежів ним було встановлено, що до суми щомісячного платежу відповідачем включено комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 1,25 % від суми кредиту, що становить 2 500 грн щомісячно. Відповідно до доданого паспорту до споживчого кредиту платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця обов`язкові для укладення договору і відображені у Тарифах на видачу та обслуговування картки «Максимум»/«Максимум-готівка» для фізичних осіб. При цьому, Тарифи на видачу та обслуговування картки «Максимум»/«Максимум-готівка» він не підписував, у паспорті кредиту відсутня інформація щодо платежів за розрахунково-касове обслуговування. Отже, банк неправомірно здійснив нарахування за розрахунково-касове обслуговування.
Вважав, що такими протиправними діями відповідача порушено його права та положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». 
З урахуванням викладеного ОСОБА_1  просив суд визнати недійсною з моменту укладення умову угоди про надання кредиту від 19 грудня 2018 року № 501096325 щодо його обов`язку сплачувати АТ «Альфа Банк» комісію             за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 1,25 %, що становить                   2 500 грн щомісячно.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 травня 2020 року             у складі судді Слюсарчук Н. Ф. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною з моменту укладення угоди про надання кредиту від 19 грудня              2018 року № 501096325, а саме: умову про обов`язок позивача сплачувати            АТ «Альфа Банк» комісію за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,25 %, що становить 2 500 грн щомісячно. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у підпункті б)            пункту 1 оферти на укладення угоди про надання кредиту № 501096325, яка підписана позивачем, передбачена комісія за обслуговування кредиту                       у розмірі 1,25 % від суми кредиту. 
В останньому абзаці оферти та акцепту, про отримання якого                          ОСОБА_1 розписався на оферті, передбачено, що Тарифи є невід`ємною частиною договору та розміщені на сайті банку. У паспорті споживчого кредиту від 19 грудня 2018 року зазначено, що платежі                       за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору і відображені у Тарифах на видачу та обслуговування картки «Максимум»/«Максимум-готівка» для фізичних осіб. Проте, відсутні докази, що саме ці умови розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи оферту на укладення угоди про надання кредиту. Відсутні докази, що вказані документи на момент отримання позивачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати послуг за розрахунково-касове обслуговування.
Оскільки відповідно до положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу було встановлено щомісячну плату за супутню послугу банку, а саме комісію за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно, вказана вимога кредитного договору є несправедливою та підлягає визнанню недійсною. 
Суд послався на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду             у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду               від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19, провадження                                    № 61-22778 св 19.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений АТ «Альфа-Банк» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 102 грн.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що, обравши спосіб захисту своїх прав - визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Проте, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ненадання банком йому інформації про умови кредитування та на підтвердження того, що оспорені ним умови кредитного договору є несправедливими.
19 грудня 2018 року ОСОБА_1  ознайомився з паспортом споживчого кредиту, акцептом пропозиції, офертою на укладення угоди про надання кредиту, додатком № 1 до кредитного договору (графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту і реальної                    процентної ставки з урахуванням вартості усіх супутніх послуг), якими                         передбачена щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування,                                       що підтверджується його підписом. Отже, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та реальною ціною фінансової послуги, які він розумів, підписуючи кредитний договір. Комісія за обслуговування кредиту, включена до сукупної вартості кредиту, вона встановлена у твердій грошовій сумі, зміна якої не передбачена умовами договору та додатками до нього, що не суперечить вимогам законодавства.
Оспорювана позивачем умова кредитного договору не створює дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін, не завдає шкоди споживачеві.
Апеляційний суд врахував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19, провадження № 61-17707 св 19.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 295/3522/20  з Богунського районного суду м. Житомира.
У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року касаційне провадження                у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним зупинено до закінчення перегляду             в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи                            № 496/3134/19 за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору                       за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року поновлено касаційне провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що у додатку № 1 до угоди про надання кредиту від 19 грудня 2018 року № 501096325 банк передбачив сплату комісії за обслуговування кредиту, тобто банком здійснювалось нарахування за послуги, що супроводжують кредит, а саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Вказана вимога відповідача є протиправною, оскільки у банку відсутні правові підстави встановлювати комісію                              у кредитному договорі за розрахунково-касове обслуговування, тобто за дії, які банк вчиняє на власну користь, так як кредитор отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами.
Заявник посилався на відповідну судову практику Верховного Суду України               і Верховного Суду. 
Доводи особи, яка подала відзив 
У квітні 2021 року АТ «Альфа-Банк» подало відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на його законність не впливають. Умови кредитного договору щодо нарахування комісійної винагороди не суперечать положенням Закону України «Про споживче кредитування». 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» укладено угоду про надання споживчого кредиту № 501096325, за умовами якої позичальнику надано споживчий кредит у розмірі 200 000 грн зі сплатою 26,00 %                             за користування кредитом строком на 48 місяців до 19 грудня 2022 року. 
Відповідно до копії оферти на укладення угоди про надання кредиту                         № 501096325, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, а саме: підпункту «б» пункту 1 оферти передбачена комісія за обслуговування кредиту, яка становить 1,25 % від суми кредиту. В останньому абзаці оферти та акцепту, про отримання якого ОСОБА_1 розписався на оферті передбачено, що Тарифи є невід`ємною частиною договору та розміщені на сайті банку. 
У паспорті споживчого кредиту від 19 грудня 2018 року № 501096325 зазначено, що платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору відображені у тарифах на видачу та обслуговування картки «Максимум»/«Максимум-готівка» для фізичних осіб.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У підпункті «б» пункту 1 оферти передбачена комісія за обслуговування кредиту, яка становить 1,25 % від суми кредиту.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
У Рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».
Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції в Україні фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення. 
Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого             1999 року № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма.
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах                   за договором, крім відсоткової ставки. 
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, завтерджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року                    № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). 
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено у такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». 
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набранням чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено комісію за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. 
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію                за обслуговування кредиту. 
На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини першої статті 1 та            частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». 
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий            кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. 
У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом.Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов'язків за кредитним договором. 
Отже, встановлення банком комісії за обслуговування кредиту, у тому числі комісії за розрахунково-касове обслуговування, відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44 цс 21), до розгляду якої зупинялося провадження у цій справі.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини                у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено недійсності оспорюваного пункту угоди про надання кредиту щодо його обов`язку сплачувати комісію за обслуговування кредиту, оскільки цей пункт відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування» та Правил про споживчий кредит.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Таким чином, оскільки між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірної угоди про надання кредиту, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, відповідно до статті 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним згідно з положеннями статті 526 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.
Доводи касаційної скарги про те, що банк передбачив в угоді про надання кредиту комісію за обслуговування кредиту, хоча у нього були відсутні правові підстави її встановлення, на увагу не заслуговують, оскільки спростовуються вищевказаними встановленими апеляційним судом обставинами та положеннями Закону України «Про споживче кредитування», Правил про споживчий кредит, якими передбачено право банку встановлювати у договорі споживчого кредиту комісію за обслуговування кредитної заборгованості.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк