УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 757/3737/20
провадження № 61-1539ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО-інформ», ОСОБА_2 , Вищий навчальний заклад «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Благодійна організація «Благодійний фонд Дніпропетровського району м. Києва «Київський еколого-культурний центр», 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО-інформ», ОСОБА_2 , Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Благодійна організація «Благодійний фонд Дніпропетровського району м. Києва «Київський еколого-культурний центр», про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО-інформ», ОСОБА_2 , Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Благодійна організація «Благодійний фонд Дніпропетровського району м. Києва «Київський еколого-культурний центр», про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 2 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року - без змін. 
Не погоджуючись з рішенням Печерського районного суду міста Києва 
від 20 липня 2021 року та постановою Київського апеляційного суду від 2 грудня 2021 року, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень обґрунтоване отриманням копії постанови Київського апеляційного суду 23 грудня 2021 року.На підтвердження зазначеного заявником додано роздруківку електронного листа, яка містить відмітку про дату надіслання постанови апеляційним судом.
Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Розглянувши клопотання, касаційний суд дійшов висновку, щовказана заявником причина пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень підтверджена наданим доказом, що свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин. 
Встановлені обставини є підставою для задоволення клопотання і поновлення ОСОБА_1 строку на касаційне оскарженнярішення Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 2 грудня 2021 року, оскільки касаційна скарга поданазаявником протягом тридцяти днів з дня отримання копії оскаржуваного судового рішення. 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 2 грудня 2021 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, у постановах Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 727/8388/17, від 18 березня 2021 року у справі № 161/4098/18, від 8 травня 2019 року у справі № 761/37180/17, 
від 20 червня 2018 року у справі № 755/7842/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 357/15927/15-ц, від 31 січня 2019 року у справі № 607/11104/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції. 
Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Печерський районний суд міста Києва виходив з того, що оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною, оскільки поширені відповідачами висловлювання не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі 
й у друкованому засобі, по радіо чи в телепередачі або іншим адекватним способом. Разом з тим, судді повинні забезпечувати справедливу рівновагу при застосуванні конституційних прав на захист гідності і честі, з одного боку, та свободи слова - з другого. Суд першої інстанції вказав, що будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо певних обставин не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. У зв`язку з невстановленням порушень прав позивача, суд першої інстанції також відмовив і у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди. 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що на сторінках друкованого періодичного засобу масової інформації громадсько-політичного часопису інформації «Лісовий і мисливський журнал» НОМЕР_1 (НОМЕР_1) ІНФОРМАЦІЯ_1 опублікована стаття «ІНФОРМАЦІЯ_2».
ОСОБА_1 , зокрема, просив суд:
- визнати недостовірною інформацію, поширену Вищим навчальним закладом «Відкритий міжнародний університет розвитку «Україна» в особі директора Мелітопольського інституту та соціальних технологій Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» ОСОБА_6, ОСОБА_2 , Товариством з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО-інформ» у друкованому засобі масової інформації «Лісовий і мисливський журнал» НОМЕР_1 (НОМЕР_1) ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме висловлювання: «....пани «ОСОБА_1» будуть робити все, щоб закрити полювання в Україні, а разом з цим і знищити мисливську галузь. Між іншим, ... спеціальної освіти ... пан ОСОБА_1 не має. Який він «еколог»? Все, що він робить, не тільки непрофесійна діяльність, а ще й антидержавна. Тому необхідно звернутися до відповідальних органів щодо з`ясування мети діяльності організації, яку очолює цей пан...»;
- визнати недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Товариством з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО-інформ» у друкованому засобі масової інформації «Лісовий і мисливський журнал НОМЕР_1 (НОМЕР_1) ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме висловлювання: «Нам треба впертості вчитись у псевдоекологів. Я не кажу у самого ОСОБА_1 , там вчитись немає», «ОСОБА_1 - це не людина, це ЯВИЩЕ! Не було б його, було б інше явище. Це називається - паразитування на екологічних проблемах».
Також судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 не заперечував відсутності у нього вищої освіти за спеціальністю «еколог». 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вважав, що у висловлюваннях, які позивач просить визнати недостовірними, не повідомляється про конкретний факт або конкретну обставину, автор висловлює своє судження, яке має негативний зміст, проте не може бути сприйняте в якості повідомлення про факт, що виключає можливість притягнення осіб до відповідальності за висловлювання.
Касаційний суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що інформація, яку просить спростувати позивач, має характер оціночних суджень, оскільки не стосується конкретних подій та не подається як установлений факт.
Також слід зазначити, що апеляційним судом відхилено доводи заявника про необхідність визнання недостовірною інформації, а саме: «....Між іншим, ... спеціальної освіти ... пан ОСОБА_1 не має. Який він «еколог»?.....».
Київський апеляційний суд вказав, що мова йде не про будь-яку вищу освіту, а про освіту за спеціальністю «еколог». При цьому ОСОБА_1 не заперечував відсутності у нього вищої освіти за вказаною спеціальністю. За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про неможливість встановлення недостовірності вказаного твердження.
При вирішенні справи, дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права і з`ясувавши характер спірних правовідносин, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов не підлягає задоволенню.
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, у постановах Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 727/8388/17, від 18 березня 2021 року у справі № 161/4098/18, від 8 травня 2019 року у справі № 761/37180/17, 
від 20 червня 2018 року у справі № 755/7842/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 357/15927/15-ц, від 31 січня 2019 року у справі № 607/11104/15-ц, відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаній справі не є подібними із правовідносинами у справі № 757/3737/20.
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва 
від 20 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2021 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Поновити  ОСОБА_1  строк на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 2 грудня 2021 року у цій справі.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО-інформ», ОСОБА_2 , Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Благодійна організація «Благодійний фонд Дніпропетровського району м. Києва «Київський еколого-культурний центр», про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук