ПОСТАНОВА 
Іменем України

31 травня 2022 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 404/728/20
провадження № 22-ц/4809/626/22 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
       Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,
за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2022 року у складі судді Варакіної Н.Б.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позову зазначав, що 06 квітня 2018 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Местре комуни Венеція, Республіка Італія складено відповідний актовий запис. Дітей від шлюбу не мають.
Вказував, що спільне життя з відповідачкою не склалося через постійні сварки та відсутність порозуміння та поваги один до одного. Вже протягом тривалого часу шлюбні відносини між ними відсутні, шлюб існує лише формально.
Позивач зазначав, що проживає у Венеції, Республіка Італія, а ОСОБА_2 у м. Кропивницький, Україна. Вважає, що зберегти сім`ю неможливо.
Просив розірвати шлюб між ним та відповідачем. 
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд, з посиланням на норми міжнародного права, дійшов висновку, що оскільки позивач на день подачі позову є громадянином Італії, тому має звернутися в органи Італійської Республіки для розірвання шлюбу.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.
Зокрема представник позивача ОСОБА_4 зазначала, що суд апеляційної інстанції під час перегляду ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22.04.2020 про повернення позову, правильно встановив, що визначення підсудності у даній справі відбувається на загальних підставах, які встановлені статтями 27, 28 ЦПК України.
Вказувала, що на підставі пункту 2 (a) статті 24 Конвенції між СРСР та Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах №4210 від 25.01.1979, для підсудності цієї справи, судам України достатньо встановити, що зареєстроване місце проживання відповідача знаходиться на території України, а справа в такому випадку підсудна суду, в територіальній юрисдикції якого знаходиться зареєстроване місце проживання відповідача. При цьому, громадянство позивача не має юридичного значення для визначення підсудності справи про розірвання шлюбу.
Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідачка проживає у м. Кропивницькому в межах територіальної підсудності Кіровського районного суду м. Кіровограда, то справа підсудна цьому суду.
Зазначала, що в рішенні суду відсутні посилання на будь-які докази наявності у сторін майнових прав і обов 'язків на території Італії, крім того суд самостійно наголосив, що дане твердження відповідачки доказами не підтверджене.
Посилалась на те, що тривалий час позивач та відповідачка не ведуть спільного господарства, не проживають разом. Наведені позивачем обставини та підтримання своїх позовних вимог - бажання розірвати шлюб з відповідачкою свідчить про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що не заперечується і відповідачкою.
Вважає, що судом безпідставно не застосовано ст. 112 СК України, не враховано зазначені обставини та незаконно відмовлено в розірванні шлюбу, а тому просила скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходили, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
Суд першої інстанції встановив такі обставини
       Судом встановлено, що 06.04.2018 у Венеції, між ОСОБА_1 , громадянином Італійської Республіки та ОСОБА_2 , громадянкою України, укладений шлюб.
В позові зазначено, що ОСОБА_1 проживає у Венеції Італійська Республіка, а ОСОБА_2 проживає та зареєстрована у м. Кропивницький Україна.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_2 скаргу не визнала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилаючись на Конвенцією між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах N 4210 від 25.01.1979, а саме ст. 24 «Компетентність судів», дійшов висновку, що так як позивач на день подачі позову є громадянином Італії, тому має звернутися в органи Італійської Республіки для розірвання шлюбу.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.
Підсудність
Розглядаючи спірні правовідносини з іноземним елементом, суди, за наявності, керуються чинними двосторонніми договорами про правову допомогу у сімейних та цивільних справах.
Згідно зі статтею 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 58 Закону України № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» встановлено, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умовами додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.
Згідно ст. 13 ЗУ «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
У сфері правового захисту прав та законних інтересів італійських громадян в Україні та українських громадян в Італії основоположною нині є чинна для обох країн Конвенція між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах № 4210. 
Конвенція про правову допомогу у цивільних справах №4210 вступила в законну силу у 1986, а тому є обов?язковою до виконання як в Італійській Республіці так і в Україні. 
Відповідно до підпункту а) частини 1 статті 24 даної Конвенції Італійський суд, буде вважатися компетентним, якщо на день пред`явлення позову відповідач має постійне місце проживання на території Італії. 
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27-29 Цивільного процесуального кодексу України. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.
Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 27 ЦПК України).
Оскільки відповідачка на момент подання позову про розірвання шлюбу проживала на території України, а позивач, звертаючись до суду України, визнав його юрисдикцію для вирішення спору про розірвання шлюбу, суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову, з тих підстав, що позивач має звернутися в органи Італійської Республіки для розірвання шлюбу.
Право, що підлягає застосуванню
       Застосовуване право визначається, знову ж таки на підставі міжнародних угод, а у разі відсутності -  на підставі Закону України «Про міжнародне приватне право». 
       Згідно ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» (Закон № 2709-IV) правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке немає спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.  Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.
Аналіз положень статті 60 Закону № 2709-IV дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема:
1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie);
2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii);
3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law);
4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis).
Під час визначення матеріального права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави (стаття 7 Закону № 2709-IV).
Визначаючи, чи є у подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення частини першої статті 16 Закону № 2709-IV, відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.
Враховуючи, що позивач є громадянином Італії, а відповідач - громадянкою України, то відповідно до частини першої статті 16 згаданого Закону у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя.
Також встановлено, що подружжям спільно не обрано право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу.
Позивачем не подано доказів його реєстрації чи проживання на території України. В свою чергу відповідач ОСОБА_2 є громадянкою України та має постійне місце реєстрації за адресою:  АДРЕСА_1 .
Будь-яких доказів того, що сторони спільно проживали на території України, де придбали житло чи інше спільне майно, матеріали справи не містять. 
Тому, відсутні підстави за встановлених фактичних обставин і для висновку, що є право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.
       Як убачається зі змісту статті 1 Глави 1 Конвенції між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах за № 4210, спір між громадянами договірних сторін щодо особистих прав регулюється нормами права тієї країни, якій підвідомчий розгляд справи.
       Тож, оскільки підсудність зазначеної справи відноситься до територіальної юрисдикції України, то, на підставі міжнародної угоди №4210 спірні правовідносини регулюється нормами законодавства України.
Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
       Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.
За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
       Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
При цьому, слід зазначити, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
       У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
       Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Враховуючи, що позивач не бажає миритися з відповідачкою, примирення між ними до цього часу не відбулося, та позивач не виявив намір на збереження сім`ї, суд не може примусити його зберегти шлюб, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
       Колегія суддів вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.
       Таким чином, зважаючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки перебування його у шлюбі з відповідачкою не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення, тому шлюб між сторонами підлягає розірванню.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.  
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню з підстав передбачених ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про розірвання шлюбу між сторонами.
Про судові витрати
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи зазначене та беручи до уваги положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за результатами розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій в розмірі 2102 грн. (840,80 + 1261,20 = 2102).
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2022 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.
Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 06 квітня 2018 року відділом актів цивільного стану Местре комуни Венеції Республіка Італія, свідоцтво про шлюб № 40/ч.1/від.8/2018 - розірвати.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2102 (дві тисячі сто дві) грн. в рахунок компенсації витрат понесених за сплату судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 06 червня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                А.М. Головань

Судді                                                                                        О.Л. Карпенко

                                                                                       С.І. Мурашко