Дата документу 07.06.2022 Справа № 334/1553/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №334/1553/21        Головуючий у 1 інстанції: Фетісов М.В.
Провадження № 22-ц/807/1386/22        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Кухаря С.В.,
       Крилової О.В.
при секретарі: Ільїній А.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння.
В обґрунтування свого позову  ОСОБА_2 , з урахуванням уточнень, зазначав, що 08 червня 2010 року між  ОСОБА_3  та ним булоукладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив, належну Продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,1000 га., у межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 2310100000:04:038:0160), цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Пунктами 2, 3 Договору передбачено, що відчужувана земельна ділянка належить Продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 452291, виданого Запорізькою міською радою 20.07.2009. Продаж земельної ділянки здійснюється за 141176,47 грн., які Покупець передав Продавцю до підписання цього Договору. Вказаний Договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Остренко А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1236, проведена його державна реєстрація. На Державному акті на право власності на земельну ділянку приватним нотаріусом зроблено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку. Договір не визнавався недійсним, сторонами не розривався, а отже на даний момент він є чинним та не втратив свою дію. 
Проте, згодом ОСОБА_2 стало відомо, що 02 листопада 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений Договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. З вказаного договору вбачається, що земельна ділянка належить продавцю на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 452291 від 20.07.2009. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010926101330. Пунктом 6 цього Договору передбачено, що Продавець свідчить, що до укладення договору земельна ділянка іншим особам не відчужена, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, щодо неї відсутні судові спори. 
Тобто, спірний Договір містить в собі відомості, які не відповідають дійсності, зокрема, відомості про належність земельної ділянки ОСОБА_3 та про не відчуження земельної ділянки іншим особам. На момент укладення спірного правочину у ОСОБА_3 був відсутній оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку. Крім того, на момент укладення спірного правочину у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була відсутня державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 , а тому остання не мала повноважень на укладення цього договору про відчуження земельної ділянки, оскільки вона вже розпорядилась вказаною ділянкою шляхом її продажу ОСОБА_2 . 
Пунктом 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, передбачено можливість проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку на підставі копії державного акту на право власності на земельну ділянку. Проте, таке право виникає лише у випадку втрати, пошкодження чи псування державного акту про право власності на земельну ділянку. У спірних правовідносинах такий факт відсутній, оскільки оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 452291 був долучений до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 червня 2010 року, і на вказаному акті зроблено відповідну відмітку про відчуження земельної ділянки. Оскільки вказаний акт не втрачався, не псувався та не пошкоджувався, то у ОСОБА_3 були відсутні правові підстави для звернення з вимогою про реєстрацію права власності на земельну ділянку в порядку пункту 53 Порядку. 
Таким чином, ОСОБА_3 не мала права на укладення спірного правочину, оскільки вона не мала оригіналу правовстановлюючого документу, а також не мала права на відчуження, оскільки вже здійснила відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_2 . 
З наведеного вбачається, що спірна земельна ділянки вибула з володіння позивача поза його волею, а тому його право власності на спіну земельну ділянку порушено, у зв`язку з чим він вимушений звернутись з відповідним позовом до суду, оскільки ним спірна земельна ділянка третім особам не відчужувалася, він не уповноважував будь-кого на вчинення такого роду дій.
Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. за реєстровим № 7218, а також витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь позивача нерухоме майно, а саме земельну ділянку площею 0,1000 га. у межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий № 230100000:04:038:0160), цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2021 року позов задоволено. 
Визнано недійним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. за реєстровим № 7218. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га. у межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий № 230100000:04:038:0160), цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 705,88 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 705,88 грн.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 на момент укладання спірного Договору з ОСОБА_1 не була власником спірної земельної ділянки, а отже відповідно до статті 658 ЦК України не мала права на її відчуження, у зв`язку з чим вказаний Договір від 02 листопада 2020 року є недійсним. Так, оскільки 08 червня 2010 року ОСОБА_3 скористалась своїм правом на відчуження позивачу спірної земельної ділянки, її право власності на неї є припиненим саме з цього моменту. Суд першої інстанції також встановив, що зміст Договору від 08 червня 2010 року відповідає вимогам статті 132 ЗК України, сторонами проведене його нотаріальне посвідчення та державна реєстрація, а отже ОСОБА_2 набув титул власника спірної земельної ділянки. При цьому, суд першої інстанції з посиланням на висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року (справа № 334/3161/17), зазначив, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2021 року скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що норма статті 182 ЦК України (в редакції, станом на 08 червня 2010 року) означає, що у 2010 році нотаріальне посвідчення угоди було лише першим кроком - далі потрібно було здійснити державну реєстрацію цієї угоди у відповідному державному органі. Нотаріуси на той час не мали повноважень здійснювати державну реєстрацію об`єктів нерухомості - і взагалі нотаріуси ніколи не були "органами, які зобов`язані надавати інформацію про реєстрацію". При цьому, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини 3 і 4 статті 334 ЦК). Законом України від 05.03.2009 р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок" було передбачено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень право власності або право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації земельної ділянки. Відповідно до пункту 136 вищенаведеного Порядку ведення Поземельної книги під час державної реєстрації земельної ділянки здійснюється державна реєстрація державного акта у Книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі. Згідно зі ст. 202 ЗК станом на 2010 рік здійснювалася фактично подвійна реєстрація земельних ділянок. Адже Держреєстр земельних ділянок складався з: Поземельної книги, що містила відомості про земельну ділянку та Книги записів, де проводиться реєстрація державних актів на право власності на ю та договорів оренди землі. Тобто, реєструвалася і сама земельна ділянка (права на неї), і документ, що відчує право на неї. Отже, під час переходу прав на земельну ділянку згідно з ч. 6 ст. 126 ЗК необхідним було проставлення відмітки про цей факт на держакті на право власності не тільки від нотаріуса, але і від органів Держкомзему, які до 01.01.2012 виконували функції реєстрації прав на землю. Таким чином, для того, аби у ОСОБА_2 виникло право власності на земельну ділянку, він повинен був звернутися до територіального органу земельних ресурсів, внести відомості до розділу 3 Поземельної книги «Земельна ділянка. Права власності, постійного користування», та зареєструвати отриманий державний акт у Книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі. Оскільки вказані вимоги закону позивачем не виконано, у нього не виникло право власності на спірну земельну ділянку за договором від 08 червня 2010 року.
Посилання суду першої інстанції на висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року (справа № 334/3161/17), ОСОБА_1 вважає безпідставним, оскільки у вказаному висновку Великою Палатою проігноровані принцип правової визначеності та правило, за яким будь-яке зареєстроване право має пріоритет над незареєстрованим. Крім того, у справі  334/3161/17 розглядалися питання державної реєстрації права власності на квартиру , а у нашій справі - відбулася реєстрація земельної ділянки, яка має свої особливості. Договору про відчуження земельної ділянки попереднім власником замало. Для набуття права власності необхідна державна реєстрація та оформлення цього права відповідно до закону, про що зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі 755/9215/15-ц від 13 листопада 2019 року.
Крім вищенаведеного, ОСОБА_1 також зазначає про її добросовісність, як набувача земельної ділянки, в той час, як саме внаслідок пасивності ОСОБА_2 відомості про право власності не потрапили до Держреєстру, а відтак не могли бути відомі ані Відповідачу, ані нотаріусу. Право залишилося незареєстрованим, тобто не виникло.
Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з вищевказаних підстав.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне. 
Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 08 червня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений Договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,1000 га, у межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 2310100000:04:038:0160), цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Остренко А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1236 (а.с. 7-8).
Відповідно до пункту 2 Договору від 08 червня 2010 року відчужувана земельна ділянка належить Продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 452291, виданого Запорізькою міською радою 20 липня 2009 року. Згідно з пунктом 3 Договору продаж земельної ділянки здійснюється за 141176,47 грн., які Покупець передав Продавцю до підписання цього Договору.
З копії витягу з Державного реєстру правочинів вбачається, що 08 червня 2010 року було проведено державну реєстрацію вищезазначеного Договору (а.с. 9).
Згідно з копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 452291 від 20 липня 2009 року земельна ділянка з кадастровим № 2310100000:04:038:0160, площею 0,1000 га., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на праві власності належало ОСОБА_3 . Державний акт містить відмітку приватного нотаріуса ОСОБА_5 про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_2 на підставі Договору від 08 червня 2010 року (а.с. 10).
02 листопада 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений Договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купила належну співвідповідачці на праві приватної власності земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1000 га., кадастровий номер 2310100000:04:038:0160, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 7218 (а.с. 64-67).
Згідно з пунктом 3 спірного Договору продаж земельної ділянки здійснений за 45000 грн.
Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 листопада 2020 року № 230589029 право власності на спірну земельну ділянку 02 листопада 2020 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 листопада 2020 року, реєстровий № 7218, посвідченого приватним нотаріусом Вовк І.І. (а.с. 68).
Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Згідно зі статтею 657 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 08 червня 2010 року) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 328 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що, на думку ОСОБА_2 , спірне майно, яке належить йому на праві приватної власності, відчужене ОСОБА_3 , яка на момент відчуження 02 листопада 2020 року не була та не могла бути його володільцем та власником, оскільки зазначене майно вже було відчужено позивачу за договором купівлі-продажу у червні 2010 року.
Як встановлено за матеріалами справи, земельна ділянка, яка є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 452291, виданого Запорізькою міською радою 20 липня 2009 року. Разом з тим, відповідно до договору купівлі-продажу від 08 червня 2010 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 право власності на вказану земельну ділянку. Тобто у зв`язку з укладанням договору у червні 2010 року право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку припинилося, а тому відчужувати її за договором у листопаді 2020 року вона не мала права. Тому суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо розпорядження вказаним нерухомим майном.
Суд першої інстанції також обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_1 щодо відсутності у ОСОБА_2 права власності на спільну ділянку у зв`язку з не проведенням останнім державної реєстрації права власності.
Так, у постанові від 22 червня 2021 року (справа № 334/3161/17) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в її постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначивши наступне.
Станом на 21 листопада 2011 року (дата укладення позивачем відповідного договору купівлі-продажу спірної квартири), тобто на дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо:
- в ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657),
- за Законом України № 1952-IV, який на вказану дату був чинний у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів України", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (1878-VI пункт 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1878-VI).
Істотно, що частиною третьою статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через ще юридична сила цієї норми закону не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 1878-VI від 11 лютого 2010 року.
Водночас стаття 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) не належали.
Крім того, чинна станом на 21 лютого 2011 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1878-VI).
Таким чином, на дату укладення позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу.
З огляду на викладені вище висновки Великої Палати Верховного Суду у цій постанові, зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України.
Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Оскільки ОСОБА_2 було належним чином здійснено державну реєстрацію договору купівлі-продажу від 08 червня 2010 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у позивача виникло право власності на земельну ділянку за зазначеним правочином.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правову позицію наведену у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), колегія суддів визнає безпідставним, оскільки Велика Палата Верховного Суду відступила від неї.
При цьому, у постанові від 30 січня 2019 року (справа № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18) Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частин другої, третьої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02 листопада 2020 року укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_3 не мала права на відчуження земельної ділянки за цим договором.
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Положення частини першої статі 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
У такому разі відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).
За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Враховуючи, що земельна ділянка вибула з володіння ОСОБА_2 поза його волею, шляхом відчуження ділянки особою, яка не мала такого права, суд першої інстанції правомірно задовольнив вимогу ОСОБА_2 щодо витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 .
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди з висновками суду по оцінці доказів. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2021 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 16 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: