Ухвала
Іменем України
 
29 липня 2022 року
 
м. Київ
 
справа № 334/1556/21
провадження № 61-6985ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2021 року у складі   Бредіхіна Ю. Ю. та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 червня 2022 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Кочеткової І. В., Кримської О. М.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання договору купівлі-продажу недійсним.
 
Позов обґрунтовано тим, що 08 червня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_1 купив належну ОСОБА_3 на праві приватної власності земельну ділянку, площею 0,1000 га, у межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер 2310100000:04:038:0174), цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Остренко А. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1239.
 
05 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу цієї ж земельної ділянки, кадастровий номер 2310100000:04:038:0174. У договорі зазначено, що земельна ділянка належить продавцю на праві приватної власності на підставі Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 452292, виданого Запорізькою міською радою Запорізької області 14 липня 2009 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010926101280. В пункті 6 цього договору зазначено, що продавець свідчить, що до укладення договору земельна ділянка іншим особам не відчужена, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, щодо неї відсутні судові спори. Тобто спірний договір містить в собі відомості, які не відповідають дійсності, зокрема, відомості про належність земельної ділянки ОСОБА_3 на підставі державного акту та про те, що земельна ділянка на час її продажу за цим договором не відчужена іншим особам.
 
Посилаючись на вказані обставини та те, що саме він є власником спірної земельної ділянки, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05 жовтня 2020 року та витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на його користь спірну земельну ділянку.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 29 червня 2022 року, позов задоволено. Визнано недійним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І. за реєстровим № 6566. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,1000 га, у межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий № 2310100000:04:038:0174), цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 773,76 грн.
 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 на момент укладання спірного договору з ОСОБА_2 не був власником спірної земельної ділянки, а отже відповідно до статті 658 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не мав права на її відчуження, у зв`язку з чим вказаний договір є недійсним. Так, оскільки 08 червня 2010 року ОСОБА_3 скористався своїм правом на відчуження позивачу спірної земельної ділянки, його право власності на неї є припиненим саме з цього моменту. Судами також встановлено, що зміст договору від 08 червня 2010 року відповідає вимогам статті 132 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), сторонами проведене його нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію, а отже ОСОБА_1 набув титул власника спірної земельної ділянки. 
 
ОСОБА_2 22 липня 2022 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 червня 2022 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Як на підставу касаційного оскарження  ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема неврахування правового висновку, висловленого у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 13 листопада 20-19 року у справі № 755/9215/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Зокрема,  ОСОБА_2 вважає, що судами безпідставно застосовано правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, оскільки у вказаній справі розглядалися питання державної реєстрації права власності на квартиру, а у цій справі відбулася реєстрація земельної ділянки, яка має свої особливості. Зазначає, що судами проігноровано правило, за яким будь-яке зареєстроване право має пріоритет над незареєстрованим,  про що зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц у постанові від 13 листопада 2019 року. Крім того, звертає увагу, що позивач у справі не набув права власності на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку.
27 липня 2022 року на адресу Верховного Суду надійшли доповнення до касаційної скарги ОСОБА_2 , в яких остання звертає увагу на постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 22 грудня 2020 року у справі № 754/12116/18, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19, від 22 грудня 2020 року у справі № 761/20317/18, зокрема на висновки щодо пріоритетності застосування спеціального та загального законодавства.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08 червня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купив належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку, площею 0,1000 га, у межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 2310100000:04:038:0174), цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Остренко А. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1239.
Відповідно до пункту 2 Договору від 08 червня 2010 року відчужувана земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 452292, виданого Запорізькою міською радою 14 липня 2009 року. Згідно з пунктом 3 договору продаж земельної ділянки здійснюється за 141 176,47 грн, які покупець передав продавцю до підписання цього договору.
Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів вбачається, що 08 червня 2010 року проведено державну реєстрацію вищезазначеного Договору.
Згідно з копією Державного акта на право власності на земельну ділянку від 14 липня 2009 року серія ЯЖ № 452292, земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:04:038:0174, площею 0,1000 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на праві власності належала ОСОБА_3 . Державний акт містить відмітку приватного нотаріуса Остренко А. В. про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 на підставі договору від 08 червня 2010 року.
05 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила належну співвідповідачу на праві приватної власності земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 2310100000:04:038:0174, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І. та зареєстрований в реєстрі за № 6566.
Згідно з пунктом 3 спірного договору продаж земельної ділянки здійснений за 45 000,00 грн.
Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну земельну ділянку 05 жовтня 2020 року зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 жовтня 2020 року, реєстровий № 6566, посвідченого приватним нотаріусом Вовк І. І.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У частині першій статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України також визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у  набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Згідно зі статтею 182 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з умов: реєстрація таких прав була проведена відповідна до законодавства, що діяла на момент їх виникнення; на момент їх виникнення діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зробила такі висновки:
«Спірні правовідносини у справі виникли 21 листопада 2011 року (дата укладення позивачем відповідного договору купівлі-продажу спірної квартири).
Станом на вказану дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо:
- у ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657),
- за Законом України № 1952-IV, який на вказану дату був чинний у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).
Істотно, що частиною третьою статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через що юридична сила цієї норми закону не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року.
Водночас стаття 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) не належали.
Крім того, чинна станом на 21 лютого 2011 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).
Таким чином, на дату укладення позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу.
З огляду на викладені вище висновки Великої Палати Верховного Суду у цій постанові, зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України.
Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності».
З урахуванням наведеного висновку Великої Палати, у справі № 334/1556/21 суди правомірно виходили з того, що право власності на земельну ділянку на підставі договорів купівлі-продажу від 08 червня 2010 року позивач набув 08 червня 2010 року, тобто з моменту державної реєстрації таких договорів як правочинів.
Таким чином, рішення судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позову                    ОСОБА_1 відповідають правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20).
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з того, що з моменту укладення договору земельної ділянки право власності відповідача ОСОБА_3 припинено, а відсутність державної реєстрації покупцем майна не відновлює право власності особи, яка відчужила своє майно, а отже, є необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо ненабуття позивачем права власності на спірне майно у встановленому законом та договором порядку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі         № 755/9215/15-ц сформульовано висновок про те, що при розгляді питання стосовно визначення документів, якими посвідчуються речові права на земельну ділянки, поряд із законодавством з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно необхідно керуватися положеннями спеціального законодавства у сфері земельних відносин. Для одержання у власність земельної ділянки у 2007 році, яка           є нерухомим майном, недостатньо було лише факту укладення договору дарування, для виникнення такого права обдаровуваний повинен був одержати документ, що посвідчує право власності - державний акт, та здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.
Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи заявника про те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вказаній постанові, оскільки Велика Палата Верховного Суду 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 відступила від висновків, викладених у постанові від 13 листопада 2019 року у справі                                  № 755/9215/15-ц.
При цьому, судом апеляційної інстанції доцільно враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 30 січня 2019 року (справа № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18), відповідно до якого незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Постанови Великої Палати Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, на які посилається заявник, ухвалені раніше, ніж згадана постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, а тому наведені в них висновки, які суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, не можуть братися до уваги.
Оскільки заявник у касаційній скарзі посилається на правові висновки Верховного Суду, від яких фактично відступила Велика Палата Верховного Суду, тому відсутні підстави вважати, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у таких постановах Великої Палати Верховного Суду. 
Суд відхиляє посилання заявника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), оскільки у зазначеній постанові Велика Палата зробила висновки щодо порядку вчинення правочину з реалізації спірного майна та волевиявлення при здійсненні примусового продажу майна у межах виконавчого провадження на виконання судового рішення і втручання у право відповідача на мирне володіння майном.
Отже, висновки зроблені у цій постанові Великої Палати є нерелевантними для цієї справи.
Крім того, посилання заявника у доповненнях до касаційної скарги на постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 22 грудня 2020 року у справі № 754/12116/18, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19, від 22 грудня 2020 року у справі № 761/20317/18 є необґрунтованими, оскільки зроблені у спорах, що стосуються договорів про відступлення права вимоги за кредитними договорами та застосування норм ЦК України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадженняу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про визнання недійним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 червня 2022 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:    	І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний        О. В. Ступак