П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 квітня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/22956/21	
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я.В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого   судді - Вербицької Н.В.,
                                           суддів - Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці  про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,
                                                  В С Т А Н О В И Л А :

22 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Одеської митниці в наданні дозволу на внесення змін до митної декларації №UA500650/2019/012732, оформленої 17.04.2019 року; 
- зобов`язати Одеську митницю внести зміни до митної декларації №UA500650/2019/012732, оформленої 17.04.2019 року, зазначивши вірний код товару та перерахувати митні платежі, які підлягають поверненню;
- стягнути моральну шкоду у розмірі 5  000 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відмова Одеської митниці внести зміни до митної декларації щодо визначення вірного коду товару є протиправною, оскільки правильний код товару ввезеного позивачем, підтверджений рішенням суду, яке набрало законної сили.
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/5765/21 від 23 січня 2020 року, визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у митному оформленні автомобіля Chevrolet Volt другого покоління за поданою митною декларацією UA500650.2019.011770 від 11 квітня 2019 року, яке оформлено у вигляді картки відмови в митному оформлені (випуску) товарів №UA500650/2019/00419 від 12 квітня 2019 року. У свою чергу, частиною 3 пункту 34 Положення про митні декларації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №450 від 21 травня 2012 року встановлено, що не дозволяється внесення змін до митної декларації, якщо з поданих документів не вбачається, що відомості, зазначені у цій митній декларації, необхідно змінювати. Враховуючи вищевикладене, у митного органу були відсутні підстави для зміни коду товару у митній декларації №UA500650.2019.00419 від 12 квітня 2019 року, на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/5765/21 від 23 січня 2020 року. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Дії Одеської митниці щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на внесення змін до митної декларації №UA500650/2019/012732 від 17.04.2019 року визнано протиправними.
Зобов`язано Одеську митницю повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.07.2021 року про внесення змін до митної декларації №UA500650/2019/012732 від 17.04.2019 року, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням в частині відмови у стягненні моральної шкоди, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині  та прийняти нове, яким стягнути моральну шкоду на користь позивача. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що внаслідок незаконних дій відповідача, позивачу довелось вдруге звертатись до адвоката та до суду для захисту своїх прав, що зайняло у ОСОБА_1 значний час та призвело до душевних переживань, незручностей та розчарування в роботі Одеської митниці. Дії відповідача підірвали віру позивача у прозорість діяльності останнього, як державного органу та викликали лише розчарування та обурення. Апелянт зазначає, що порушення його прав, яке не виправляє відповідач, триває три роки.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/5765/19 від 23 січня 2020 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС, за участю третьої особи Одеської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у митному оформленні товарів задоволено. Зокрема, визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у митному оформленні автомобіля Сhevrolet Volt, другого покоління за поданою митною декларацією UA500650.2019.011770 від 11.04.2019 року, яке оформлено у вигляді картки відмови в митному оформленні (випуску) товарів №UA500650/2019/00419 від 12.04.2019 року (а.с.27-31).
15 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеської митниці з заявою про надання дозволу на внесення змін до митної декларації UA500650/2019/012732 від 17.04.2019 року, за якою автомобіль позивача було випущено у вільний обіг на території України (а.с.17-19).
27 серпня 2021 року Одеською митницею листом надано відповідь ОСОБА_1 та повідомлено, що підстави для внесення змін до митної декларації відсутні, оскільки рішення про визначення коду товару судом не скасовувалось (а.с.14).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/5765/19 від 23 січня 2020 року скасовано картку відмови в митному оформленні (випуску) товарів №UA500650/2019/00419 від 12.04.2019 року у зв`язку з тим, що ввезений позивачем автомобіль Chevrolet Volt 2016 року слід класифікувати за кодом УКТЗЕД 8703901090, наявні підстави для внесення змін до митної декларації UA500650/2019/012732 від 17.04.2019 року, за якою автомобіль ОСОБА_1 було випущено у вільний обіг на території України.
Відмовляючи у стягненні моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями/бездіяльністю відповідача та завданням йому моральної шкоди.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, судова колегія погоджується з таким висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Як вбачається з апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови стягнення на користь позивача з Одеської митниці моральної шкоди у розмірі 5  000 грн.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, викладені Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. 
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. 
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, Антоненков та інші проти України).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Як зазначає апелянт, внаслідок незаконних дій відповідача, позивачу довелось вдруге звертатись до адвоката та до суду для захисту своїх прав, що зайняло у ОСОБА_1 значний час та призвело до душевних переживань, незручностей та розчарування в роботі Одеської митниці. Дії відповідача підірвали віру позивача у прозорість діяльності останнього, як державного органу та викликали лише розчарування та обурення. 
Разом з тим, ОСОБА_1 не наводить обставин виникнення у нього страждання або приниження, погіршення стану здоров`я, характеру та обсягу страждань, яких він зазнав, не зазначає про характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвій ситуації (якщо вони мали місце), час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, розмір майнових втрат тощо.
Сам факт оскарження у судовому порядку рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень не може бути єдиним доказом наявності моральної шкоди.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 825/438/18 від 13.01.2022 року.
Доводи апеляційної скарги, що порушення його прав митним органом триває три роки не є належним обґрунтуванням необхідності стягнення на користь позивача моральної шкоди. Більш того,  із заявою про надання дозволу на внесення змін до митної декларації UA500650/2019/012732 від 17.04.2019 року позивач звернувся 15 липня 2021 року, тобто через рік, після набрання рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/5765/19 від 23 січня 2020 року законної сили (16.07.2020).
Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями/бездіяльністю відповідача та завданням йому моральної шкоди.
Висновки Верховного Суду, на які посилається апелянт, не спростовують вірність висновків суду першої інстанції.
Наприклад у рішенні по справі № 640/3806/20 від 30.11.2021 року ВС погодився з позицією попередніх судів про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди 10000,00 грн, тому що протиправним звільненням позивачки відповідачем заподіяно їй моральні страждання, які полягали насамперед у порушенні звичного способу життя через втрату роботи, у переживаннях через порушення прав, необхідністю докладати додаткових зусиль для оскарження свого звільнення вдруге в суді, організації свого життя, переживаннях у зв`язку з втратою доходів.
ВП ВС в постанові по справі № 925/1196/18 від 14 квітня 2020 року погодилась з висновками судів першої попередніх інстанцій, що внаслідок протиправних дій ДПІ позивач поніс реальні збитки, був певний час незаконно позбавлений права на ведення своєї підприємницької діяльності, що, за його твердженням, негативно вплинуло на стан його здоров`я (підтверджується листами непрацездатності, які містяться в матеріалах справи), а також негативно вплинуло на його ділову репутацію.
Судова колегія наголошує, що згідно сталої практики ВС, враховуючи положення статей 72- 74, 77- 78 КАС України, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди (520/1607/2020 від 08.02.2022).
Разом з тим, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів про те, що діями та рішеннями відповідача позивачу було завдано матеріальну або моральну шкоду. При цьому з доводів апеляційної скарги вбачається, що позивач не заперечує того, що ним вказаних доказів не було надано, а на його думку, такі докази повинні бути подані саме відповідачем.
Обґрунтованими є і висновки суду першої інстанції, що зважаючи на характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, зменшити розмір витрат на надання правничої допомоги та стягнути з відповідача на користь позивача 500,00 гривень на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги  без  задоволення, а  постанови  суду першої інстанції  без змін.
Підстав для скасування чи зміни  постанови  суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 13 грудня 2021 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія,

                                                  П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити  без  задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року - залишити  без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                          К.В.Кравченко