Постанова
Іменем України
 
30 червня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 755/13413/20
провадження № 61-13242св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
 
позивач -  ОСОБА_1 ,  
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року в складі судді Галагана В. І.та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів 
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за орендну плату за договором оренди від 29 травня 2016 року у розмірі 516 150,00 грн, заборгованість за комунальні послуги у орендованій квартирі в розмірі 38 926,56 грн, кошти за аварійне відкриття дверей у розмірі 2 500,00 грн, три проценти річних у сумі 39 853,55 грн, інфляційні збитки у сумі 78 145,11 грн та пеню у розмірі 203 687,51 грн.
 
Позов обґрунтовано тим, що 29 травня 2016 року між нею та відповідачем був укладений договір оренди житлового приміщення № 29/05/16, відповідно до умов якого розмір місячної орендної плати складав 15 000,00 грн, що на момент підписання договору становило 600,00 дол. США. В період часу з січня 2018 року по вересень 2020 року відповідач не оплачувала орендну плату, тому її заборгованість за 31 місяць становить 516 150,00 грн. Також позивач зазначала, що вартість комунальних послуг не входила до орендної плати і орендар повинна була сплачувати їх за свій рахунок щомісяця, однак відповідач свого обов`язку не виконувала, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яку вона вимушена була погасити і яка складалася із оплати: за постачання гарячої води - 6 175,30 грн та комісія банку 61,80 грн; за центральне опалення 19 164,14 грн та комісія банку 153,30 грн; за обслуговування території, що надається ТОВ «Комфорт-Таун» - 10 298,62 грн та комісія банку 82,40 грн; за надання послуг водопостачання 2 925,40 грн та комісія банку 29,30 грн; за обслуговування вузла теплової енергії 16,30 грн та комісія банку 20,00 грн. Всього вартість комунальних послуг становить 38 926,56 грн. Крім того, позивач посилалася на те, що відповідач не передала їй ключі від квартири, що стало підставою для аварійного відкриття дверей вартістю - 2 500,00 грн.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати у розмірі 516 150,00 грн, три проценти річних у розмірі 39 853,55 грн, інфляційні збитки у розмірі 78 145,11 грн, пеню у розмірі 203 687,51 грн, заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 38 926,56 грн, судовий збір у розмірі 8 767,63 грн. В іншій частині позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушені зобов`язання за договором оренди, у зв`язку із чим виникла заборгованість за орендними платежами за період з січня 2018 року по липень 2020 року, яка підлягає стягненню з врахуванням вимог частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
 
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем надані належні докази у підтвердження несплати відповідачем комунальних платежів, заборгованість за якими була погашена позивачем.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року змінено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати у сумі 516 150, 00 грн, три процента річних у сумі 17 794,00 грн, інфляційні втрати у сумі 20 794,00 грн, пеню у розмірі 203 687,51 грн, заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 38 926,56 грн, судовий збір у розмірі 7 973,52 грн, а всього 805 325,59 грн.
 
Змінючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, які не були спростовані відповідачем під час апеляційного розгляду, правильно застосовані норми матеріального права, разом з цим, допущені помилки у розрахунку 3% річних та інфляційних втрат.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У серпні 2021 року ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . У касаційній скарзі заявниця зазначила клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  дійшли помилкового висновку про стягнення з відповідача інфляційних втрат внаслідок неправильного застосування статей 524, 533, 625 ЦК України;
 
-  не дослідили фактичний строк користування відповідачем приміщенням, а також не врахували, що на момент звернення до суду з позовом строк договору оренди не закінчився, оскільки становить 60 місяців, до червня 2021 року, а позивач звернулася до суду лише зі спливом 31 місяця з дня прострочення орендної плати;
 
-  не надали належної оцінки тому, що позивач не надала доказів звернення до орендаря та отримання відповіді щодо сплати за договором оренди чи про розірвання договору оренди;
- не надали оцінку тим обставинам, з якого по який час орендар займала вказане приміщення фактично, в той час як орендар не сплачувала орендну плату і комунальні платежі, оскільки фактично дане приміщення не орендувала з моменту припинення сплати орендної плати;
 
-  не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних   правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц та постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.
 
У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшло нове клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року у справі, в якій посилається на положення статті 436 ЦПК України. Заява обґрунтована тим, що оскільки в межах виконавчого провадження накладено арешти та винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника, тому у разі задоволення касаційної скарги судове рішення Верховного Суду неможливо буде виконати через те, що будуть виконані оскаржувані судові рішення.
 
У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшло нове клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року у справі. На обґрунтування підстав для зупинення касаційного оскарження ОСОБА_2 зазначає, що постановою приватного виконавця від 08 вересня 2021 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом виданим на виконання оскаржуваного рішення, тому наявні підстави для зупинення його виконання. Копію постанови заявник додає до клопотання.
 
У січні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначила про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 серпня 2021 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху, з наданням строку для усунення недоліків, зокрема сплати судового збору у розмірі 15 947,04 грн.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року, після усунення заявником недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 з підстав визначених пунктом 1  частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України);витребувано з Дніпровського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 755/13413/20; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання судових рішень.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року вдруге відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року.
 
У жовтні 2021 року матеріали справи № 441/2087/19 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2021 року втретє відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 травня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір оренди квартири (житлового приміщення) № 29/05/16, за умовами якого в оренду передається квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 81,83 кв. м.
 
Згідно з пунктом 1.5договору стан квартири, що орендується, на момент передання в оренду: квартира після будівельників, зокрема, в квартиру заведена електропроводка, каналізація та водопостачання, стеля, стіни, підлога - чернова штукатурка, квартира потребує капітального ремонту.
 
Сторони домовилися, що капітальний та поточний ремонт квартири здійснює орендар (пункт 1.8).
 
Пунктом 4.1сторони погодили, що строк оренди приміщення складає 60 місяців з моменту прийняття приміщення за актом прийому-передачі.
 
Пунктом 5.1договору передбачено, що розмір місячної орендної плати складає 15 000,00 грн, що на момент підписання договору складає 600 доларів США. У разі зміни курсу більше, ніж на 10 відсотків, орендодавець має право в односторонньому порядку змінити розмір орендної плати в сторону збільшення до 600 доларів США.
 
Орендна плата сплачується орендарем не пізніше 15 числа кожного наступного місяця, про що сторонами складається письмова розписка (пункт 5.2). Перша орендна плата вноситься орендарем у вересні 2016 року, надалі - щомісячно.
 
Вартість комунальних послуг не входить до орендної плати, але орендар повинен їх сплачувати за свій рахунок щомісяця. Усі витрати за користування комунальними послугами, послугами Інтернет оплачуються орендарем самостійно за свій рахунок (пункти 5.6, 5.7).
 
Відповідно до пункту 5.8 у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення квартири за актом прийому-передачі включно.
 
29 травня 2016 року сторони підписали акт прийому-передачі нерухомого майна відповідно до договору оренди нерухомості № 29/05/16, у якому зафіксовані показники лічильників холодної та гарячої води, електроенергії.
Згідно наданого графіку обліку сплати за оренду квартири, платежі вносилися відповідачем з вересня 2016 року по квітень 2017 року, що підтверджується підписами ОСОБА_2 
 
28 липня 2020 року позивач направила на адресу відповідача лист про оплату заборгованості, на який відповідь відповідачем не надана.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.
 
Згідно із частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
 
Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язання встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.
 
Відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України у випадку, коли предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. 
 
Відповідно до частини першої статті 626, частини першої статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
 
Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
 
Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (частина друга статті 762 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою та третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
 
Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України). 
 
Відповідно до частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. 
 
За змістом частин першої-третьої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, визначена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.
 
Відповідно до статті 821 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.
 
За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції, з висновком якого у незмінній частині рішення погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач належним чином своїх зобов`язань за договором оренди житлового приміщення не виконала, орендну плату щомісячно не вносила, комунальні платежі не сплачувала, а тому з відповідача на користь позивача належить до стягнення у судовому порядку заборгованість по орендній платі, інфляційні втрати, пеня, три проценти річних та заборгованість за житлово-комунальні послуги.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу на те, що пеня має бути нарахована враховуючи розмір щомісячної заборгованості по орендній платі, згідно якого за період з серпня 2019 року по липень 2020 року становить 275 934,00 грн, а не із загальної заборгованості по орендній платі починаючи з 01 січня 2018 року.
 
Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що розрахунок інфляційних втрат має бути виконаний по щомісячним платежам і загальний розмір інфляційних втрат за період з січня 2018 року по липень 2020 року становить 20 794, 00 грн, а не із загальної заборгованості по орендній платі, як помилково здійснив суд першої інстанції, що стало підставою для зміни апеляційним судом рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили фактичний строк користування відповідачем приміщенням, а також не врахували, що на момент звернення до суду з позовом строк договору оренди не закінчився, оскільки становить 60 місяців до червня 2021 року, а позивач звернулася до суду лише зі спливом 31 місяця з дня прострочення орендної плати, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.
 
Зокрема, апеляційний суд, відхиляючи наведені доводи, дійшов правильного висновку про те, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до акта прийому-передачі жилого приміщення вбачається, що відповідачу квартира була передана 29 травня 2016 року, що підтверджується її підписом у акті, який відповідачем не оспорювався. Також позивачем суду був наданий графік обліку сплати за оренду квартири, згідно з яким орендна плата вносилася відповідачем з вересня 2016 року (як погодили сторони у договорі) по квітень 2017 року, що підтверджується підписами відповідача, які вона не оспорювала.
 
Та обставина, що позивач заявила вимоги про стягнення орендної плати за період з січня 2018 року по липень 2020 року, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки спірний період охоплюється строком, на який сторони уклали договір оренди.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, щосуди не надали оцінку тим обставинам, з якого по який час орендар займала вказане приміщення фактично, в той час як орендар не сплачувала орендну плату і комунальні платежі, оскільки фактично дане приміщення не орендувала з моменту припинення сплати орендної плати не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано суду доказів розірвання договору оренди та повернення позивачу квартиру в порядку передбаченому договором.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних   правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6?284цс17, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
 
У постанові  від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
Зокрема, у постановіВерховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6?248цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц суди дійшли висновку про те, що порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
 
У наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних рішеннях встановлено різні фактичні обставини справ, оскільки в даних правовідносинах грошові зобов`язання зафіксовані та виконувалися у гривні відповідно до графіку платежів та договору оренди, а тому доводи заявника про не врахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставним, 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень. 
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Вкладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 рокузалишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| О. В. Ступак   В. В. Яремко