ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2022 року	Львів	Справа № 140/13084/21 пров. № А/857/4713/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 січня 2022 року у справі № 140/13084/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення суддівської винагороди,-

суддя в 1-й інстанції – Смокович В. І.,
час ухвалення рішення – 19.01.2022 року, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – 19.01.2022 року,

                                                           в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати йому суддівської винагороди судді Луцького міськрайонного суду Волинської області за жовтень 2021 року у розмірі посадового окладу без урахування доплат за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу; стягнути з відповідача на користь позивача доплату за вислугу років за жовтень 2021 року у розмірі 18918,00 грн. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 січня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області щодо нарахування та виплати судді Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за жовтень 2021 року у розмірі посадового окладу без урахування щомісячної доплати за вислугу років. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Волинській області нарахувати та виплатити судді Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 за жовтень 2021 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України. Зазначає, що у період з 25 лютого 2021 року по 25 травня 2021 року Управлінням Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА України в Волинській області, що належить до сфери управління Державної судової адміністрації України, за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2020 року, за наслідками якої складено акт від 01 червня 2021 року №08-25/08 та 06 липня 2021 року вручено лист-вимогу від 05 липня 2021 року №130320-14/1820-2021 «Про усунення виявлених порушень законодавства». У пункті 1 листа-вимоги було зазначено, що в порушення частини десятої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддям, які не здійснюють правосуддя протягом 2020 року, зайво проведено нарахування та виплату доплати за стаж роботи і, як наслідок, зайво проведено сплату єдиного соціального внеску, що призвело до незаконних видатків. Звертає увагу, що управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області вимагало забезпечити відшкодування на користь ТУ ДСА України в Волинській області шкоди (збитків) на загальну суму 525860,35 грн, заподіяної внаслідок зайвої виплати доплати за стаж роботи суддям, які не здійснювали правосуддя протягом 2020 року, а також зменшити суму по розрахунках з бюджетом на 101405,51 грн зайвої сплати єдиного соціального внеску. Таким чином, на виконання листа-вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області ТУ ДСА України в Волинській області було змушене з серпня 2021 року припинити нарахування та виплату доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу і судді Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 . Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11- р/2018. Звертає увагу, що рішенням Ради суддів України № 35 від 03 вересня 2021 року визнано право на отримання доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них підстав, з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018. Крім того, зауважує, що висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 120/1655/21-а. Отже, за встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України від 18 жовтня 2013 року №570/2013 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Брянківського міського суду Луганської області на 5 (п`ять) років.
Указом Президента України «Про переведення суддів» від 14 лютого 2015 року №83/2015 позивача переведено у межах п`ятирічного строку на посаду судді Луцького міськрайонного суду Волинської області.
Згідно з наказом голови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2020 року №25/02-04 на підставі частини п`ятої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судді Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу (а.с. 11).
Як вбачається з копій розрахункового листа за жовтень 2021 року, судді Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 виплачена суддівська винагорода без щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу (а.с.12).
Позивач, вважаючи порушеним право на належне матеріальне забезпечення, звернувся в суд з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як суддя знаходиться в процедурі кваліфікаційного оцінювання призначеного рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 01 лютого 2018 року №8/зп-18 та не завершеного у зв`язку з припинення повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в листопаді 2019 року у зв`язку з прийняттям Верховною Радою України Закону України від 16 жовтня 2019 року №193-ІХ «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», а тому не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від його волі, тому він має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15), відповідач не довів належними та допустимими доказами, що, нараховуючи та виплачуючи суддівську винагороду позивачу за жовтень 2021 року у розмірі посадового окладу без урахування доплат за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України. Таким чином, враховуючи, що у матеріалах адміністративної справи відсутні відомості про нарахування ТУ ДСА України в Волинській області ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років за жовтень 2021 року, тому належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за жовтень 2021 року у розмірі посадового окладу без урахування щомісячної доплати за вислугу років та зобов`язання ТУ ДСА України в Волинській області нарахувати та виплатити позивачу щомісячну доплату за вислугу років за жовтень 2021 року у розмірі 30 відсотків посадового окладу. Разом з тим, позивачем не наведено обставин, які б вказували на те, що ТУ ДСА України в Волинській області може ухилятись від виконання судового рішення, а тому підстави для встановлення судового контролю у цій справі відсутні, а також відсутні підстави звернення рішення суду у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Ч.1 ст.135 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) передбачає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
За змістом ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Ч.5 ст.135 Закону №1402-VIII передбачає, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Згідно з ч.10 ст.135 Закону №1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
За змістом п.17 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до п.20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (Закон №1401-VIII), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом.
Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Згідно з п.22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII (чинного до 01 січня 2020 року) право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).
П.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII (чинного до 01 січня 2020 року)  передбачає, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).
За змістом пп.16 п.1 розділу I Закону України від 16 жовтня 2019 року №193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі - Закон №193-IX) виключено пункти 22 і 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII.
Відповідно до ч.1-3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VI в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд») суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Згідно з ч.5,7 ст.133 Закону №2453-VI суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Ч.10 ст.133 Закону №2453-VI передбачає, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частин третьої, десятої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ, зокрема, за яким суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Зі змісту пп.3.4 Рішення Конституційного Суду України вбачається, що питання отримання суддею винагороди до проходження ним кваліфікаційного оцінювання регулюється Законом №2453-VI у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ, а випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначається Законом №1402-VIII.
Крім того, Рішенням Конституційного Суду України встановлено, що випадки нездійснення правосуддя поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, згідно із Законом №1402-VIII нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (частина перша статті 55); з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України (частина восьма статті 56, частини перша, друга статті 89); з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина третя статті 82, частини шоста, сьома статті 147).
Конституційний Суд України зробив висновок, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини 10 статті 133 Закону №2453-VI у редакції №192-VІІІ, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VІІІ підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та помірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.
Суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15).
Рада суддів України у рішенні від 03 вересня 2021 року №35 наголосила, що будь-які обмеження виплат доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них підстав, є недопустимими та такими, що суперечать Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018. В контексті питання виплати доплат таким суддям, дії Територіальних управлінь ДСА, судів, які здійснюють функції розпорядників бюджетних коштів, щодо припинення виплати доплат (а також намагання повернути вже виплачені доплати) суддям, що не здійснюють повноваження з незалежних від них причин, так само як і висновки щодо відсутності підстав для виплати доплат до посадового окладу таким суддям, здійснені органами Державної аудиторської служби України під час проведення ревізій фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА України в різних областях та судах, свідчать про порушення гарантій незалежності суддів у виді матеріального забезпечення, що впливає на незалежність судді, та є протиправними та недопустимими. Крім того, припинення виплат зазначених вище доплат у 2021 році свідчить про порушення принципу «юридичної визначеності» та принципу «належного урядування».
Аналогічна позиція щодо необхідності здійснення доплат суддям, які не здійснюють повноваження з незалежних від них причин, була викладена і в рішенні Ради суддів України від 19 квітня 2019 року №21.
Також судом першої інстанції правильно враховано, що положення частини десятої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону від 12 лютого 2015 року №192-VIII, які Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року за №11-р/2018 визнані неконституційними, були тотожними за змістом положенням частини десятої статті 135 Закону №1402-VIII.
Верховний Суд у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі №120/1655/21-а, що з набранням чинності законами №1401-VIII, № 1402-VIII призначення на посаду судді (вперше) здійснюється безстроково, водночас призначення на посаду судді безстроково суддів, яких до того було призначено на посади в межах п`ятирічного строку (відповідно до раніше чинного правового регулювання цих правовідносин), поставлено у залежність від результатів кваліфікаційного оцінювання.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у вказаній постанові необхідним у даній категорії справи є з`ясування обставин, які  зумовили припинення виплати суддям надбавок до посадового окладу: зупинення щодо кваліфікаційного оцінювання й відсторонення на цій підставі від здійснення правосуддя (відповідно до частини п`ятої статті 86 Закону №  1402-VIII); закінчення п`ятирічного строку повноважень на посаді судді чи поява іншої (обставини, з якою Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018  року №11-р/2018 пов`язує неконституційність позбавлення надбавок до посадового окладу судді.
Таким чином, від чіткої відповіді на питання щодо причин, які зумовили припинення виплати надбавок до посадового окладу, і залежить правильне вирішення спору.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , враховуючи Указ Президента України від 18 жовтня 2013 року №570/2013 «Про призначення суддів», з 18 жовтня 2018 року не здійснює правосуддя у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень на посаді судді.
При цьому, рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 01 лютого 2018 року №8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 (а.с. 9-10).
Разом з тим, у зв`язку з прийняттям Закону №193-ІХ повноваження складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України припинились, починаючи з 07 листопада 2019 року та кваліфікаційне оцінювання щодо позивача не завершено через обставини, що від нього не залежали, та не обумовлені його поведінкою.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідачем жодним доказом не спростовано, що позивач наразі не здійснює відправлення правосуддя з незалежних від нього причин.
Крім того, зі змісту листа Луцького міськрайонного суду від 17 листопада 2021 року №02-61/111/2021 вбачається, що інформація про застосування дисциплінарного стягнення передбаченого пунктами 2-4 частини першої статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо ОСОБА_1 та щодо відсторонення його від здійснення правосуддя на підставі рішення Вищої ради правосуддя, що мають наслідок позбавлення його права на отримання доплат до посадового окладу судді у суду відсутня.
Матеріалами справи стверджується, що наказом голови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2020 року №25/02-04 судді цього суду ОСОБА_1 встановлено з 25 жовтня 2020 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу. Наказ скеровано для здійснення відповідних нарахувань до ТУ ДСА України в Волинській області.
При цьому, вищевказаний наказ є чинним, що підтверджується листом голови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2021 року №02-61/111/2021 (а.с. 30-31).
Як правильно встановлено судом першої інстанції, Управлінням Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА України в Волинській області, що належить до сфери управління Державної судової адміністрації України, за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2020 року, за наслідками якої складено акт від 01 червня 2021 року № 08-25/08.
Управлінням Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області надіслано відповідачу лист-вимогу від 05 липня 2021 року №130320-14/1820-2021 «Про усунення виявлених порушень законодавства», у пункті 1 якої зазначено, що в порушення частини десятої статті 135 Закону №1402-VIII, суддям, які не здійснюють правосуддя протягом 2020 року, зайво проведено нарахування доплати за стаж роботи в сумі 748,68 тис. грн та зайво здійснено виплати доплати в сумі 525,86 тис. грн, як наслідок зайво проведено сплату єдиного соціального внсеку на суму 101,41 тис. грн, що призвело до незаконних видатків на загальну суму 627,27 тис. грн. Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області вимагає забезпечити відшкодування на користь ТУ ДСА України в Волинській області шкоди (збитків) на загальну суму 525860,35 грн, заподіяної внаслідок зайвої виплати доплати за стаж роботи суддям, які не здійснювали правосуддя протягом 2020 року, а також зменшити суму по розрахунках з бюджетом на 101 405,51 грн зайвої сплати єдиного соціального внеску (арк. спр. 15-22).
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність листа-вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області від 05 липня 2021 року №130320-14/1820-2021 «Про усунення виявлених порушень законодавства» не може бути причиною для вчинення ТУ ДСА України в Волинській області протиправних дій щодо припинення виплати позивачу доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про підставність позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 , як суддя знаходиться в процедурі кваліфікаційного оцінювання призначеного рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 01 лютого 2018 року №8/зп-18 та не завершеного у зв`язку з припинення повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в листопаді 2019 року у зв`язку з прийняттям Верховною Радою України Закону України від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», а тому не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від його волі, то він має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15), відповідач не довів належними та допустимими доказами, що нараховуючи та виплачуючи суддівську винагороду позивачу за жовтень 2021 року у розмірі посадового окладу без урахування доплат за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України. Таким чином, враховуючи, що у матеріалах адміністративної справи відсутні відомості про нарахування ТУ ДСА України в Волинській області ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років за жовтень 2021 року, тому належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за жовтень 2021 року у розмірі посадового окладу без урахування щомісячної доплати за вислугу років та зобов`язання ТУ ДСА України в Волинській області нарахувати та виплатити позивачу щомісячну доплату за вислугу років за жовтень 2021 року у розмірі 30 відсотків посадового окладу. 
Щодо звернення рішення суду у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання, то колегія суддів зазначає, що згідно з п.2 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, підстави для застосування негайного виконання рішення суду відсутні, оскільки у п.2 ч.1 ст.371 КАС України йдеться про негайне виконання стягнення заробітної плати у разі позбавлення робітника такої заробітної плати. У такому випадку інститут негайного виконання заробітної плати за один місяць, виконує функцію запобіжника позбавлення особи засобів існування на час вирішення юридичного спору, у цій же справі не йде мова про позбавлення позивача заробітної плати, позбавлення його засобів існування, а є спір щодо належного розміру заробітної плати (винагороди судді), який кожна з сторін обраховує на свою користь.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не наведено обставин, які б вказували на те, що ТУ ДСА України в Волинській області може ухилятись від виконання судового рішення, а тому підстави для встановлення судового контролю у цій справі відсутні.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                         п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 січня 2022 року у справі № 140/13084/21 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 23 червня 2022 року.