КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №753/8801/20                                               Головуючий у І інстанції - Лужецька О.Р. 
апеляційне провадження №22-ц/824/4984/2021       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

                                                                ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
07 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Головуючого Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Сьома Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Сьома Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності,-
                                                                    встановив:
 Позивач, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 з позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивує тим, що з 30.10.1989 по 30.04.1998 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . За час спільного проживання 25.07.1995 подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яку було оформлено на ОСОБА_3 . Після придбання подружжям спірної квартири право власності за ОСОБА_1 як за співвласником так і не зареєстроване. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Посилаючись на те, що спірна квартира увійшла до спадкової маси звернулася до суду з позовом про захист своїх прав.
ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, щодо якої Сьомою київською нотаріальною конторою заведено спадкову справу. На момент смерті ОСОБА_3 до спадкоємців першої черги спадкування належали три особи: мати ОСОБА_4 , син ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_5 . Позивач, відповідно до поданої їм заяви прийняв спадкове майно, яке залишилося на день смерті його батька. Крім того, 19.08.2019 інша спадкоємиця ОСОБА_3 - його Мати ОСОБА_4 відмовилася від належної їй частки спадкового майна на його користь. Таким чином, ОСОБА_2 належить 2/3 частини спадкового майна, в т.ч. квартири АДРЕСА_1 .
  Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.
 Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині вирішення її позову скасувати, задовольнивши первісні вимоги повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення є незаконним, необгрунтованим, оскільки судом допущено неповне вивчення матеріалів справи, не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно досліджено та оцінено надані докази, неправильно установлено обставини, які мають значення для справи, ухвалено однобоко та упереджено, з порушення норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Судом неправильно застосовано преюдицію та не застосовано презумпцію спільної сумісної власності.    
У відзиві відповідач посилається на правильність застосування судом преюдиції, встановленої рішенням суду про розірвання шлюбу. Спірне майно придбано за особисті кошти спадкодавця. При цьому для звернення з первісним позовом пропущено строк позовної давності. Не залучено всіх спадкоємців до участі в розгляді справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.
 Судом першої інстанції встановлено, що з 30.10.1989 року по 30.04.1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу № НОМЕР_1 . 30.04.1998 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 22.02.2019 року № НОМЕР_2 , актовий запис №258.
Встановлено, що 25.07.1995 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 1205 придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу.
Спірна квартира була придбана ОСОБА_3 під час перебування з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 07.07.1997 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано.
Вказаним рішенням суду встановлено, що з 1995 року подружжя не веде спільного господарства, не підтримують шлюбно-сімейні відносини.
Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд виходив з того, що квартира  АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_3 під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу за особисті кошти ОСОБА_2 .
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 суд зазначив наступне.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 22.02.2019 року № НОМЕР_2 , актовий запис №258.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, щодо якої Сьомою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу.
На момент смерті ОСОБА_3 до спадкоємців першої черги спадкування належали: мати ОСОБА_4 , Син ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_5 .
07.06.2019 року ОСОБА_2 звернувся з заявою, відповідно до якої прийняв спадкове майно, яке залишилося після смерті його батька ОСОБА_3 .
19.08.2019 року ОСОБА_4 відмовилася від належної їй частки спадкового майна після смерті її сина ОСОБА_3 на користь сина спадкодавця ОСОБА_2 .
Згідно статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що за наявності умов одержання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі, вимога про визнання права на спадщину в судовому поряду не розглядається, однак, коли нотаріус відмовляє в оформленні відповідного свідоцтва на певний об`єкт спадкування, то особа може звернутися до суду для вирішення даного питання за правилами позовного провадження.
Зважаючи на те, що ОСОБА_2 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом, то він вважається таким, що має право на прийняття спадщини за законом, однак у справі відсутня постанова нотаріуса про відмову у видачі позивачеві свідоцтва про право на спадщину, тому суд дійшов висновку, що зустрічна вимога про визнання права власності є передчасною і задоволенню не підлягає.
Проте в оскаржуваній частині рішення суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.
Встановлено, що Харьковським районним судом м. Києва було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між позивачем за первісним позовом та ОСОБА_3 07.07.1997 року.
Згідно особливостями застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу, рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам  ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обгрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАГС (найменування органу, що зареєстрував шлюб, дата реєстрації, номер актового запису), прізвища подружжя до шлюбу і згідно зі свідоцтвом про його реєстрацію, зазначити, хто з подружжя і в якому розмірі сплачує державне мито при реєстрації розірвання шлюбу і хто звільняється від його сплати. При визначенні розміру мита суд бере до уваги майновий стан кожного з подружжя й інші конкретні обставини справи, зокрема: з ким із подружжя залишаються неповнолітні діти, вчинення дій, що призвели до розпаду сім`ї.
Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим.
Необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер.
 
Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди.
 
Вирішуючи заяву суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.
 
Підставами встановлення режиму окремого проживання подружжя є: 1) за взаємною заявою подружжя, коли дружина та чоловік не можуть проживати разом і не заперечують на встановлення такого режиму (наприклад: тривалий від`їзд або відрядження, позбавлення волі одного з подружжя); 2)за позовом одного з подружжя у разі небажання дружини або чоловіка проживати спільно (наприклад: негідна поведінка одного з подружжя, зрада, психологічний тиск або інші прояви домашнього насильства), коли ініціатором роздільного проживання виступає лише один із подружжя.
 
Режим окремого проживання подружжя встановлюється виключно судами. Порядок його встановлення залежить від того, як ставиться дружина та чоловік до факту роздільного проживання. Оскільки режим окремого проживання породжує для обох сторін ряд правових наслідків, позивач має подати до суду відповідне обґрунтування такого позову.
 
За взаємною згодою подружжя суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя.
 
За позовом одного з подружжя, справа розглядається судом в порядку позовного провадження. Позовна заява про встановлення режиму окремого проживання подружжя пред`являється шляхом подання позовної заяви до районного, районного у місті, міського або міськрайонного суду.
З рішення Харьковського районного суду м. Києва від 07.07.1997 року видно, що відповідач в судове засідання не з`явився і справа розглянута була в його відсутність і цим рішенням суд режим окремого проживання між подружжям не встановлював.
Також режим окремого проживання між подружжям не встановлювався ні в порядку окремого, ні в позовному провадженні. 
При цьому згідно листа Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 01.03.2021 року № 101-1471/05 ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 26.11.1996 року, тобто до моменту розірвання шлюбу і по теперішній час.
На підставі рішення суду від 07.07.1997 року шлюб розірваний тільки 30.04.1998 року.
Статтею 44 КпШС передбачалося, що шлюб вважався припиненим не після розірвання шлюбу в судовому порядку, а з моменту реєстрації розлучення у відділі РАГС. 
Отже, це рішення про розірвання шлюбу не має преюдиціального значення, оскільки режим сепарації на забезпечення майнових прав подружжя рішенням про розірвання шлюбу не визначався, що спростовує доводи у відзиві про це, а також вказує на неправильність висновків суду в цій частині.  
Відповідно до ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю Української PCP, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
 
Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Будь-яких доказів того, що квартира придбана за особисті кошти померлого відповідачем не надано, отже, він не спростував презумпцію спільності права власності придбання майна у шлюбі. 
 
Таким чином, спірна квартира, яка придбана 25.07.1995 року у період шлюбу є спільною сумісною власністю  позивача за первісним позовом та померлого ОСОБА_3 , в зв`язку з чим Ѕ частині цієї квартири належить ОСОБА_1 тому первісні позовні вимоги є обґрунтовані тому рішення суду підлягає в цій частині скасуванню через неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. 
 
Наведені аргументи у відзиві про сплив строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки заявнирком не надано доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям.
Вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Проте, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. А визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, і в цій частині доводи, зазначені у відзиві є необґрунтованими.
 При цьому заявляти про порушені права та обов`язки інших спадкоємців ОСОБА_2 не уповноважений.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київськийапеляційний суд,-
                                              ПОСТАНОВИВ:
        Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
  Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове  судове рішення.
 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Сьома Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності задовольнити.
 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ квартири, що знаходиться по адресу АДРЕСА_2 .
 
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                В.В. Гуль
 
Судді                                                                              Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                         Я.С. Мельник