Постанова 
Іменем  України      
 
25 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 295/6874/21
 
провадження № 61-1680 св 22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,              Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Міністерство внутрішніх справ України, Управління поліції охорони в Житомирській області, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 липня 2021 року у складі судді Полонця С. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Шевчук А. М., Талько О. Б.,
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Управління поліції охорони в Житомирській області про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.
Позовна заява мотивована тим, що з 10 травня 1973 року по 11 лютого          2000 року він проходив службу в органах внутрішніх справ України.
01 червня 2016 року медико-соціальною експертною комісією йому була встановлена безстрокова (довічна) ІІ група інвалідності у зв`язку з захворюванням, отриманим у період проходження служби в органах внутрішніх справ, а з 24 червня 2016 року ІІІ групу інвалідності унаслідок захворювання, яке пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що підтверджується довідками до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААА № 514511 та серії 12ААА № 514695.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року, у справі № 806/116/18 його позов задоволено частково, визнано протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України у призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня                   2015 року № 859. Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на його користь одноразову грошову допомогу у розмірі 290 000 грн, яка була нарахована Управлінням поліції охорони в Житомирській області відповідно до вказаного Порядку. 
Міністерство внутрішніх справ України зазначену одноразову грошову допомогу виплатило лише 21 листопада 2018 року, що підтверджується випискою по його картковому рахунку. 
Вищезазначеним допущеним Міністерством внутрішніх справ України простроченням виконання грошового зобов`язання йому було завдано майнової шкоди, унаслідок чого у нього виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на його користь 3 % річних у розмірі 20 844,12 грн, інфляційні втрати у розмірі 94 353,45 грн, а всього 115 197,57 грн, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Управління поліції охорони в Житомирській області для проведення йому виплати. Також просив зобов`язати Управління поліції охорони в Житомирській області протягом п`яти робочих днів після надходження коштів з Міністерства внутрішніх справ України виплатити йому 3 % річних у розмірі 20 844,12 грн, інфляційні втрати        у розмірі 94 353,45 грн, а всього 115 197,57 грн.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 липня 2021 року позов  ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 20 844,12 грн, інфляційні втрати у розмірі 94 353,45 грн, а всього 115 197,57 грн, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Управління поліції охорони в Житомирській області для проведення виплат. Зобов`язано Управління поліції охорони в Житомирській області протягом п`яти робочих днів після надходження коштів з Міністерства внутрішніх справ України виплатити ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 20 844,12 грн, інфляційні втрати                         у розмірі 94 353,45 грн, а всього 115 197,57 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами, у тому числі з факту виплати одноразової грошової допомоги, тому на спірні правовідносини поширюються положення статті 625 ЦК України. Посилання Міністерства внутрішніх справ України на те, що справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, є безпідставними, так як між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі статті 625 ЦК України. 
Оскільки 29 червня 2016 року позивачу було відмовлено у призначенні та виплаті належної йому одноразової грошової допомоги, тому з 30 червня            2016 року у Міністерства внутрішніх справ України виникло грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , яке виконано 21 листопада 2018 року.
Отже, оскільки Міністерством внутрішніх справ України було допущено порушення виконання грошового зобов`язання, тому з нього на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних та інфляційні втрати за період                     з 30 червня 2016 року по 21 листопада 2018 року. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у зв`язку з порушенням Міністерством внутрішніх справ України термінів виконання грошового зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги у сумі 290 000 грн,             у призначенні та виплаті якої було відмовлено 29 червня 2016, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до положень статті 625 ЦК України.
Безпідставними є доводи Міністерства внутрішніх справ України щодо наявності підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, так як цей спір не є публічно-правовим, а виник з цивільних правовідносин щодо відповідальності Міністерства внутрішніх справ України за порушення термінів виконання грошового зобов`язання, тобто одноразової грошової допомоги, незважаючи на те, що таке визначено в адміністративній справі.
Відсутні підстави для розгляду заяви Міністерства внутрішніх справ Українипро застосування строку позовної давності, оскільки ним до ухвалення районним судом рішення по суті спору така заява не подавалася, проте воно було належним чином повідомлено про розгляд справи судом першої інстанції, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення відповідачу копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви з додатками. Міністерством внутрішніх справ України до районного суду подавався відзив на позовну заяву ОСОБА_1 та відповідні процесуальні клопотання, в яких ним не порушувалось питання про застосування строків позовної давності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі Міністерство внутрішніх справ України просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1  відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2022 року відкрито                      касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                  № 295/6874/21 з Богунського районного суду м. Житомира.
У квітні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2022 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що у цій справі між позивачем та Міністерством внутрішніх справ України виникли саме майнові правовідносини щодо здійснення публічно-владних управлінських функцій і забезпечення права ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги, яка є соціальною виплатою, тому розгляд спірних правовідносин має здійснюватися у порядку адміністративного судочинства. 
Строк виконання грошового зобов`язання за рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23 травня 2018 року у справі                             № 806/116/18 щодо зобов`язання Міністерства внутрішніх справ Українивиплатити позивачу одноразову грошову допомогу, яка була нарахована відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня                      2015 року № 850,складає 3 місяці 15 днів. Таким чином, Міністерством внутрішніх справ України права позивача не порушено, оскільки 21 листопада 2018 року йому була виплачена грошова допомога. Крім того, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
З 10 травня 1973 року по 11 лютого 2000 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України.
01 червня 2016 року медико-соціальною експертною комісією позивачу була встановлена безстрокова (довічна) ІІ група інвалідності у зв`язку з захворюванням, отриманим в період проходження служби в органах внутрішніх справ, про що на підставі акту огляду медико-соціальною експертною комісією видана довідка серії 12ААА № 514511.
Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії             від 12 липня 2016 року серії 12ААА № 514695 позивачу з 24 червня 2016 року встановлено ІІІ групу інвалідності унаслідок захворювання, яке пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23 травня 2018 року, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року, у справі № 806/116/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України у призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України             від 21 жовтня 2015 року № 859. Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на його користь одноразову грошову допомогу у розмірі 290 000 грн, яка була нарахована Управлінням поліції охорони в Житомирській області відповідно до вказаного Порядку. 
21 листопада 2018 року Міністерство внутрішніх справ України виплатило ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 290 000 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга Міністерства внутрішніх справ Українипідлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. 
Стаття 124 Конституції України визначає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до частини першої статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист                     є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право              в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають             у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають   у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна                 та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними             від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
При цьому стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Відповідачами у справі є органи державної влади - суб`єкти владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства.
Фактично між сторонами існував публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, який вирішено в адміністративній справі № 806/116/18, а саме між ОСОБА_1 та Міністерством внутрішніх справ України існували майнові правовідносини щодо забезпечення права позивача на отримання одноразової грошової допомоги, яка є соціальною виплатою, тому розгляд цих правовідносин здійснювався у порядку адміністративного судочинства.
Щодо юрисдикції позовних вимог про нарахування інфляційних втрат                         та 3 % річних, які заявлені у цій справі, слід зазначити таке.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього     в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат   як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.
У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. 
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241 цс 19), від 13 листопада 2019 року у справі                               № 922/3095/18 (провадження № 12-105 гс 19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79 гс 19).
Суди у порушення вищевказаних положень закону не врахували, що аналіз правової природи правовідносин, які виникають на підставі положень                статті 625 ЦК України свідчить про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного та залежить                    від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.
Отже, суди дійшли помилкового висновку про розгляд цієї справи у порядку цивільного судочинства, оскільки з урахуванням акцесорного характеру визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер                           від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції,                   якої підлягав розгляду основний спір, тобто у порядку адміністративного судочинства. 
До подібних за змістом правових висновків Велика Палата Верховного Суду, дійшла у постановах: від 13 листопада 2019 року у справі № 761/2987/18 (провадження № 14-285 цс 19), від 15 січня 2020 року у справі № 334/452/18 (провадження № 14-527 цс 19), від 09 лютого 2021 року у справі                             № 520/17342/18 (провадження № 14-158 цс 20).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, Верховний Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат            та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, яке виникло з судового рішення в адміністративній справі, мають розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій вищезазначеного не врахували та дійшли помилкового висновку про можливість його розгляду у порядку цивільного судочинства. 
Крім того, нелогічним є те, що частина вимог позивача (основна) вирішувалася в адміністративному судочинстві, а частина його вимог (несвоєчасне виконання судового рішення в адміністративній справі) буде вирішуватися                   у порядку цивільного судочинства. 
Отже, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції адміністративних судів.
Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених              статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України.
Закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.
Оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України дійшов висновку про закриття провадження у справі, то відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.
Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу,                        є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд                 у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 липня 2021 року                  та постанову Житомирського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року скасувати.
Провадження у справі запозовом ОСОБА_1                               до Міністерства внутрішніх справ України, Управління поліції охорони                        в Житомирській області про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних закрити.
Повідомити  ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк