ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року 
м. Київ
справа № 640/4922/20
провадження № К/9901/37063/21, № К/9901/38718/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Данилевич Н. А., Шевцової Н. В.
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, В.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України, директора Департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Л.М., Державного секретаря Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито
за касаційними скаргами Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду прийняту 22 вересня 2021 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Василенка Я. М., суддів: Ганечко О. М., Кузьменка В. В.,
І. Суть спору
1. У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, В.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України, директора Департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Л. М., Державного секретаря Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі також - відповідачі), у якому просив: 
1.1. визнати протиправним та скасувати наказ в.о. державного секретаря Міністерства юстиції України, директора департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Л. М. № 4375/к від 26 грудня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області;
1.2. зобов`язати державного секретаря Міністерства юстиції України поновити ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у новоствореному правонаступнику        Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.     Київ);
1.3. стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу;
1.4. стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 500 000, 00 гривень;
1.5. допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі за один місяць. 
2. В обґрунтування позову позивач зазначав, що звільнення є незаконним, його безпідставно звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області при тому, що фактично ліквідації Головного територіального управління юстиції у Київській області не відбулося, а відбулося лише перетворення на Центральне міжрегіональне управління Міністерства Юстиції України з передачею всіх функцій та завдань територіальних управлінь юстиції, та при якому всі працівники мають бути переведеними, а не звільненими, в тому числі і позивач. 
При цьому, позивачу не запропоновано іншої рівнозначної посади, правонаступник - Центральне міжрегіональне управління Міністерства Юстиції України набуло права не тільки в частині майнових прав реорганізованого органу, а і у відносинах публічної служби, в тому числі, обов`язку працевлаштування працівника або переведення його на іншу роботу. Враховуючи протиправність звільнення позивача, він має бути поновлений на посаді та на його користь має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач вважає, що протиправними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди в розмірі 1 500 000,00 гривень.
3. Відповідачі проти позову заперечували, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулося в межах норм чинного законодавства і в даному випадку має місце саме ліквідація Головного територіального управління юстиції у Київській області, а законодавцем установлено передачу виконання певних функцій органу, що ліквідується на інший орган, в даному випадку Центральне міжрегіональне управління Міністерства Юстиції України, що має значно ширші територіальні повноваження. Доводи позовної заяви фактично зводяться до суб`єктивної незгоди позивача з фактом ліквідації Головних територіальних управлінь юстиції. Просили у задоволенні позову відмовити.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
4. 28 квітня 2016 року позивача наказом Міністерства юстиції України №2190/к від 27 квітня 2016 року призначено на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області.
5. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції»    прийнято рішення ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (п. 1 Постанови); утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п. 2 Постанови), зокрема Центральне міжрегіональне управління Міністерства Юстиції України (м. .Київ).
5.1. До Переліку територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються (додаток №     1 до постанови), включено Головне територіальне управління юстиції у Київській області.
6. На виконання    постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №     870    наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року №     3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток №     1) Головне територіальне управління юстиції у Київській області, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток № 2) Центральне міжрегіональне управління Міністерства Юстиції України (м. Київ).
6.1. Пунктом 4 наказу затверджено список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції.
6.2. Підпунктами 7-8 пункту 5 наказу голів ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції зобов`язано, зокрема, забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01 листопада 2019 року, надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції.
6.3. 18 жовтня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис про перебування Головного територіального управління юстиції у Київській області в стані припинення.
6.4. 29 жовтня 2019 року проведено державну реєстрацію Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України (м. .Київ), як юридичної особи, про що в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис 12241020000092481.
6.5. Таким чином, з дня утворення Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України (м. Київ) до нього перейшли повноваження та функції, відповідача.
7. Положенням про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, що затверджено    наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року №     1707/5, (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за №     759/19497) встановлено повноваження відповідача.
8. Згідно з    наказом Міністерства юстиції від 23 жовтня 2019 року № 3228/5    у тексті Положення слова «Головне територіальне управління юстиції» в усіх відмінках і числах замінено словами «міжрегіональне управління» у відповідних відмінках і числах.
9. 23 жовтня 2019 року позивачу вручено попередження про наступне вивільнення на підставі    постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870.
10. 26 грудня 2019 року видано наказ Міністерства юстиції України  №4375/к, підписаний в.о. Державного секретаря МЮУ Кравченко Л.М., про звільнення позивача з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області на підставі п.1-1 частини першої статті 87    Закону України «Про державну службу»    у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Київській області.
11. 30  січня 2020 року позивача ознайомлено з наказом МЮУ №4375/к від 26 грудня 2019 року, що підписаний в.о.    Державного секретаря МЮУ Кравченко Л.М. про його звільнення.
12. 17 лютого 2020 року позивача звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області на підставі п.1-1 частини першої    статті 87 Закону України «Про державну службу»    у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Київській області.
13. Незгода позивача зі спірним наказом зумовила його звернення до суду з даним позовом.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
14. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 28 травня 2021 року у задоволенні позову відмовив повністю.
14.1. Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що з прийняттям     Закону України від 19 вересня 2019 року №117-IX     «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (далі Закон - №117-IX) положення    статті 87 Закону України «Про державну службу», що регулює підстави та порядок припинення державної служби у разі ліквідації, реорганізації державного органу, скорочення штату або чисельності, не містять обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації.
Отже, оскаржуваний наказ про припинення державної служби позивача відповідає вимогам    статті 22 Закону України «Про державну службу», не порушує вимог частини другої статті    40, частин другої, третьої статті    49-2 Кодексу законів про працю України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин в силу приписів частини п`ятої    статті 40 Кодексу законів про працю України    та статей    3,    5 Закону України «Про державну службу», при цьому відповідачем дотримано вимоги частини першої    статті 49-2 Кодексу законів про працю України     щодо належного персонального попередження позивача не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення, тому відсутні підстави для поновлення позивача на посаді, стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
15. Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 22 вересня 2021 року, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 року скасував, та прийняв нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.
15.1. Визнав протиправним та скасував наказ в.о. державного секретаря Міністерства юстиції України, директора департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Людмили Миколаївни № 4375/к від 26 грудня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області.
15.2. Поновив ОСОБА_1 з 27 грудня 2019 року на посаді рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у новоствореному правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ).        
15.3. Стягнув з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2019 року по 22 вересня 2021 року в розмірі 1 397 940, 04 гривень.
15.4. Стягнув з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 37 836, 00 гривень.
15.5. В задоволенні решти позовних вимог - відмовив.
15.6. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у новоствореному правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ) та стягнення з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць - допустив до негайного виконання.
16. Ухвалою від 8 грудня 2021 року Шостий апеляційний адміністративний суд  виправив описку допущену в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року, зазначивши в мотивувальній та в 4 абзаці резолютивної частини такої постанови, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді  рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у новоствореному правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управлінні міністерства юстиції (м. Київ) з 17 лютого 2020 року.
17. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки при ознайомленні 23 жовтня 2019 року позивача з попередженням про подальше звільнення, йому не було запропоновано жодної посади у Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ), яке відповідно є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Київській області, а позивач письмово не відмовлявся від будь-яких запропонованих посад, то оскаржуваний наказ в.о. державного секретаря Міністерства юстиції України, директора департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Л.М. № 4375/к від 26 грудня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області є протиправним та підлягає скасуванню. Інші позовні вимоги є похідними, а тому також підлягають частковому задоволенню.
IV. Касаційне оскарження 
18. Відповідачі Міністерство юстиції України та Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) подали касаційні скарги на постанову суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в яких, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати його рішення, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
18.1. Так, скаржники зазначають про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» щодо можливості поновлення працівника на посаді, якої він не обіймав до звільнення та в органі в якому працівник жодного дня не працював, звільненого на підставі пункту 1-1 частини першої 87 Закону України «Про державну службу», у спосіб не передбачений статтею 235 Кодексу законів про працю України. 
18.2. Крім того на думку скаржників, суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення застосував положення статті 235 Кодексу законів про працю України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 440/395/20.
19. Верховний Суд ухвалою від 15 листопада 2021 року відкрив касаційне провадження за скаргою Міністерства юстиції України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України реєстраційний номер  К/9901/38718/21. 
20. В  той же  час ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження за скаргою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року у цій же справі № 640/4922/20, реєстраційний номер К/9901/37063/21.
21. Зважаючи на те, що зазначені касаційні скарги подані на рішення, яке прийнято по одній і тій же справі, провадження по цих касаційних скаргах об`єднано  в одне під №     К/9901/38718/21.
22. Позивач подав відзив на касаційні скарги, в якому, наполягаючи на безпідставність та необґрунтованість останніх, просить залишити їх без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
23. Згідно зі статтею 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
24. Частиною першою статті 341 КАС України обумовлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
25. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
26. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
27. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі також - Закон №     889-VIII).
28. Згідно частини першої - третьої    статті 5 Закону № 889-VIII    правове регулювання державної служби здійснюється    Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
29. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (ст. 1 Закону).
30. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
31. Закон України «Про державну службу» є спеціальним    законом    з питань вступу, проходження та припинення державної служби.
32. В силу пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
33. Приписами частини першої статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
34. Оскільки стаття 87 цього Закону, в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача не визначала порядок і процедуру припинення державної службу на підставі пункту 1-1 частини першої цієї статті (відповідні зміни були внесені Законом України від 14 січня 2020 р. № 440-IX), тому до спірних правовідносин, згідно приписів частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» підлягають застосованою положення Кодексу законів про працю України.
35. Статтею 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації.
36. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
37. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
38. Частиною першою    статті 49-2 Кодексу законів про працю України    (далі також - КЗпП України) встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
39. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
40. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
VI. Позиція Верховного Суду
41. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданих касаційних скарг, Верховний Суд керується таким.
42. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
43. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
44. Предметом розгляду в цій справі є правомірність звільнення позивача з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області на підставі п.1-1 частини першої статті 87    Закону №     889-VIII     у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Київській області.
45. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційних скарг, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених частиною першою статті 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, враховує, що після подання цієї касаційної скарги Верховний Суд сформував правові висновки щодо застосування у подібних правовідносинах приписів статті 87 Закону № 889-VIII зі змінами відповідно до Закону № 117-IX, зокрема, у постановах від 26 травня 2021 року у справах № 140/90/20, № 260/261/20, від 17 червня 2021 року у справі № 240/455/20 та від 20 вересня 2021 року у справі №     340/221/20, які підлягають врахуванню у цьому касаційному провадженні.
46. У вказаних справах Верховний Суд підкреслив, що Законом № 117-ІХ були серед іншого виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.
47. У свою чергу, ретроспективний аналіз положень Закону № 889-VІІІ дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.
48. Одночасно із набранням чинності Законом № 117-IX набрав чинності Закон №     113-IX, яким статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
49. Верховний Суд у справах № 140/90/20, № 260/261/20, № 240/455/20 та №340/221/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що виключення зі статті 87 Закону № 889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.
50. Приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.
51. У цій справі колегія суддів також уважає за необхідне підкреслити, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині неврегульованій спеціальним законодавством.
52. Усталеною є також судова практика субсидіарного застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.
53. Тож, враховуючи відсутність у спеціальному законі норм, які б урегульовували особливості вивільнення державних службовців, зокрема, у разі реорганізації, ліквідації державного органу, на момент виникнення спірних правовідносин, незважаючи на виключення зі статті 87 Закону № 889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті, Верховний Суд погоджується з доводами позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України на підставі частини третьої статті 5 Закону № 889-VІІІ.
54.  Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року №440-IX та від 23 лютого 2021 року №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.
55. У своєю чергу, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.
56. Таким чином ліквідація відноситься до терміну «змін в організації виробництва і праці», що свідчить про поширення на спірні правовідносини положення частини третьої статті 49-2 КЗпП України, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
57. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
58. Отже, встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.
59. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
60. Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2021 року у справі №440/413/20, від 11 червня 2020 року у справі №     826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).
61. При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
62. Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2021 року у справі №440/413/20, від 25 липня 2019 року у справі №     807/3588/14 та від 27 травня 2020 року у справі № 813/1715/16.
63. Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), від 19 січня 2016 року (справа № 810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
64. Крім того, у постанові від 01 квітня 2015 року (справа №6-40цс15) Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.
65. Ці правові позиції підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року (справа №826/25887/15), від 17 липня 2019 року (справа №820/2932/16), від 09 жовтня 2019 року (справа №208/3390/16-а), від 24 квітня 2020 року (справа №824/168/19-а).
66. З огляду на викладене Верховний суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанцій про те, що при проведенні заходів з припинення одних та одночасного утворення інших своїх територіальних органів (реорганізації) Міністерство юстиції України було зобов`язане додержуватися встановленого КЗпП України порядку звільнення працівників з цієї підстави, в основу якого покладено вимогу щодо працевлаштування працівників реорганізованої (ліквідованої) установи.
67. Натомість, як установлено судом апеляційної інстанції, Мін`юст не запропонував позивачу жодної вакансії, незважаючи на те, що з моменту попередження про наступне звільнення і до фактичного його звільнення у Центральному МРУМЮ - правонаступнику ГТУЮ у Київській області були наявні вакантні посади.
68. За наведених обставин Верховний Суд вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що в силу частин першої і другої статті 235 КЗпП України є підставою для поновлення його на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
69. Водночас, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Суд апеляційної інстанції, обравши ефективний спосіб відновлення порушеного права позивача, частково задовольнив позовні вимоги поновивши ОСОБА_1 в новоутвореному Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ) також з вказаного державного органу на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. 
70. Між тим, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що 12 березня 2021 року  Головне територіальне управління юстиції у Київській області припинило свою діяльність тобто здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.
70.1. Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Київській області.
71. Отже, правильне вирішення справи та застосування ефективного способу захисту порушеного права вимагає, щоб відповідачем за цим позовом також було  Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) яке є правонаступником Головне територіальне управління юстиції у Київській області  яке припинило свою діяльність вже на час розгляду справи судом першої інстанції.
Однак, суб`єктивний склад учасників цієї справи залишився таким, яким його визначив позивач.
71.1. В суді апеляційної інстанції Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) було заявлено клопотання про заміну сторони правонаступником, однак вказане клопотання не було розглянуто судом  і жодного процесуального рішення відносно вказаного клопотання не прийнято.
72. Ураховуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи, суд першої інстанції може самостійно залучити співвідповідача (частина третя статті 48 КАС України) чи залучити другого відповідача (частина четверта статті 48 КАС), якщо для цього є підстави. На думку колегії суддів, у такій площині суди першої та апеляційної інстанцій спірних правовідносин не розглядали. 
73. З огляду на приписи статті 242 КАС України обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.
74. Це означає, що судове рішення має міститись пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.
75. Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судами принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
76. Своєю чергою, суд касаційної інстанції в силу положень статті 341 КАС України обмежений у праві додаткової перевірки зібраних у справі доказів.
77. Таким чином, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - скасуванню із направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
78. Судам під час нового розгляду необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права.
ІV. Судові витрати
79. Оскільки справа повертається на новий судовий розгляд, питання про розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України не вирішується.
Керуючись статтями 3, 260, 262, 263, 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційні скарги Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - задовольнити.
2.          Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року в цій справі скасувати, а справу № 640/4922/20 направити на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    Н. А. Данилевич
                                                                                                     Н. В. Шевцова