ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.07.2022 року          м.Дніпро         Справа №  904/8344/21
          Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кузнецова В.О.,
суддів Вечірка І.О., Коваль Л.А.,
секретар судового засідання Саланжій Т.Ю.,
    розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Федорець Владислава Петровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2021 (суддя Васильєв О.Ю., повне рішення складено 24.12.2021) у справі
за позовом ОСОБА_1 , м. Запоріжжя
до фізичної особи - підприємця Федорець Владислава Петровича, с.Звонецьке Дніпропетровської області
про стягнення 628 138, 64 грн       
ВСТАНОВИВ:
          І. Короткий зміст і підстави позовних вимог
           ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до фізичної особи-підприємця Федорець Владислава Петровича про стягнення заборгованості у розмірі 628 138, 64 грн.
          Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем зобов`язань зі своєчасної оплати поставленого позивачем товару за договором поставки на умовах товарного кредиту №01/05 від 03.06.2019.
          ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
          Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2021 у даній справі позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі; стягнуто з фізичної особи-підприємця Федорець Владислава Петровича на користь Тіванюка Олександра Олександровича 628 138,65 грн заборгованості за товар та 9 422,08 грн витрат сплату судового збору. 
          Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано посиланням на встановлений судом факт прийняття відповідачем товару за видатковими накладними, а також здійснення ним часткової оплати за поставлений товар, що свідчить про укладання між сторонами договору поставки у спрощений спосіб (відповідно до усних домовленостей між сторонами). Здійснивши оцінку наданих позивачем доказів за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що такі докази більш вірогідно підтверджують обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, оскільки відповідачем лише заперечувалися ці обставини (докази), а будь-яких доказів на спростування цих обставин надано не було. 
          ІІІ. Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи учасників справи
           3.1 Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
          Фізична особа-підприємець Федорець Владислав Петрович, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.
          Аргументуючи апеляційну скаргу, заявник вказує, що суд першої інстанції не встановив факт вільного волевиявлення відповідача щодо укладення договору поставки у спрощений спосіб, не з`ясував чи дійсно були усні домовленості між сторонами, що відповідно призвело до винесення помилкового рішення. 
          Скаржник вважає, що судом не з`ясовано повно та всебічно факт поставки товару позивачем, а особливо прийняття товару відповідачем.
          Суд першої інстанції не дослідив обставини здійснення перевезення товару та не встановив факт отримання відповідачем товару та факт його використання, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо транспорту на якому нібито було доставлено товар, відомості щодо водія, який привозив цей товар, а також відсутні показання свідків, які могли б надати пояснення, спростувати або підтвердити факт прийняття товару відповідачем. 
          Скаржник звертає увагу, що відповідачем не було сплачено жодного авансового платежу на рахунок позивача, відповідно до умов спірного договору поставки. Відсутність авансових платежів підтверджує факт того, що відповідач, по-перше, не укладав спірний договір поставки ні в письмовій ні в усній формі, по-друге, не брав на себе жодних зобов`язань за договором поставки, а ні шляхом підписання договору поставки чи специфікацій, ані шляхом здійснення авансових платежів за договором.  
          Відповідач не заперечує наявність господарських відносин з позивачем, однак  зазначає, що 150 000,00 грн ним було сплачено на рахунок позивача за надання інших послуг, а не на виконання умов договору поставки №01/05 від 03.06.2019, який має ознаки фіктивного створення.
          Крім того, заявник апеляційної скарги зазначає про те, що судом першої інстанції не з`ясовано думку сторін щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. 
           3.2 Доводи інших учасників справи
          У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду залишити без змін.
          В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на те, що факт прийняття відповідачем товару та його підпис у видатковій накладній, а також часткова оплата за поставлений товар, свідчить про укладення договору поставки та визнання цього факту відповідачем. Відповідачем в суді першої інстанції не було заявлено клопотання про проведення судової експертизи підпису відповідача на спірних видаткових накладних. 
          З урахуванням приписів ч.4 ст.12, ч.3 ст.247 Господарського процесуального кодексу України судом першої інстанції правомірно розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження.
          ІV. Апеляційне провадження
           4.1 Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2022 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Вечірко І.О., Коваль Л.А.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.02.2022 відкладено  вирішення питання щодо прийняття апеляційним господарським судом певного процесуального рішення з розгляду даної апеляційної скарги після надходження матеріалів    справи з суду першої інстанції.    
30.03.2022 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.
Ухвалою апеляційного господарського суду від 11.04.2022 поновлено фізичній особі-підприємцю Федорець Владиславу Петровичу пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2021; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; призначено  справу до розгляду на 26.05.2022 на 11 годин 00 хвилин. 
Ухвалою апеляційного господарського суду від 26.05.2022 розгляд справи відкладено до 07.07.2022 до 10 годин 30 хвилин.
07.07.2022 у судове засідання з`явився представник позивача, який надав відповідні пояснення.
Відповідач наданим йому процесуальним правом не скористався та не забезпечив у судове засідання явку повноважного представника, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Колегія суддів вважає, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи.
07.07.2022 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
           4.2 Стислий виклад обставин справи, встановлених судам
          Позивачем у період з 03.06.2019 по 23.06.2020 здійснено відповідачу поставку товару (добрив) на загальну суму 778 138, 64 грн, про що свідчать відповідні видаткові накладні: №000004 від 03.06.2019 - на суму 178 312,52 грн; №000005 від 25.06.2019 - на суму 93560,80 грн; №000006 від 11.04.2020 - на суму 319 399,90 грн; №000007 від 18.04.2020 - на суму 36720,00 грн; №000008 від 18.06.2020 - на суму 128 366,38 грн; №000009 від 23.06.2020 - на суму 21 779,04 грн.
          Вказані видаткові накладні підписані відповідачем за відсутністю жодних претензій щодо поставленого товару.
          Відповідач за поставлений товар розрахувався частково, сплативши 150 000,00 грн (01.11.2019 - 100000,00 грн та 02.04.2020 - 50 000,00 грн).  
          З урахуванням часткової оплати, заборгованість за поставлений товар складає 628138,64 грн.
           08.09.2021 позивач звернувся до відповідача з претензією (вимогою) про оплату заборгованості за товар на загальну суму 628 138, 64 грн. 
          Відповідач залишив зазначену претензію (вимогу) без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
          4.3 Позиція апеляційного господарського суду у справі
          Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
          Відповідно до ст.6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України).
              За змістом ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
    Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша ст.509 Цивільного кодексу України).
          Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (ст.174 Господарського кодексу України.
  Договором у відповідності до вимог статті 626 Цивільного кодексу України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
             Положеннями статті 638 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
         Згідно з ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
         Відповідно до вимог статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
         Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина перша статті 181 Господарського кодексу України).
         За приписами ч.ч. 1 - 4, 7 ст.180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.
          Відповідно до ч.ч.1,2 ст.640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
          Згідно з ч.1 ст.641, ч.2 ст.642 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
         Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
         Правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є договором поставки.
   Приписами частин першої, другої статті 712 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з вимогами частини першої статті 265 Господарського кодексу України, визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
         Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
               Згідно з частиною першою статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
    Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).
       Для договору поставки у відповідності до положень статті 657 Цивільного кодексу України обов`язкова письмова форма його укладення не передбачена.
         Факт поставки позивачем товару відповідачу підтверджується видатковими накладними №000004 від 03.06.2019, №000005 від 25.06.2019, №000006 від 11.04.2020, №000007 від 18.04.2020, №000008 від 18.06.2020, №000009 від 23.06.2020, за якими відповідач прийняв товар у повному обсязі та здійснив часткову оплату.
               Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено порядок оформлення документів, які можуть підтверджувати господарські операції.
         Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
         Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
          Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належало дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця.
         Згідно з частиною 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
   Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, відповідно до пункту 2.4. якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
      Необхідно зазначити, що накладна - це супроводжуючий первинний документ, що використовується в бухгалтерському обліку та містить основні облікові дані про товар, що передається, відправляється, транспортується. Отже, накладна є належним документом, що підтверджує оформлення договірних відносин між сторонами.
       Надані позивачем видаткові накладні, є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин та є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.
          Відповідач, прийнявши поставлений позивачем товар за асортиментом та ціною, що вказані у видаткових накладних, погодився на поставку товару на умовах, які запропоновані позивачем, та, здійснивши часткову оплату цього товару, підтвердив свою згоду з цими умовами.
          У зазначених видаткових накладних наявна інформація щодо найменування і опису товару, одиницю виміру, кількість, ціну та загальну вартість товару, тобто міститься детальна характеристика ознак товару, що узгоджується із приписами ст.266 Господарського кодексу України.
          Враховуючи викладене, приймаючи до уваги підписання сторонами видаткових накладних, поставку товару позивачем та прийняття цього товару відповідачем, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що відносно спірної поставки між сторонами укладено договір поставки у спрощеній формі.  
             Статтею 193 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
              За приписами ст.ст.525,526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
            Статтею 610 Цивільного кодексу України  передбачено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання.                            Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
               Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
          Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст.530 Цивільного кодексу України).
          За приписами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
          Строк оплати товару, поставленого за видатковими накладними №000004 від 03.06.2019, №000005 від 25.06.2019, №000006 від 11.04.2020, №000007 від 18.04.2020, №000008 від 18.06.2020, №000009 від 23.06.2020, є таким, що настав. 
          З урахуванням часткової оплати відповідачем вартості поставленого товару, заборгованість складає 628 138,64 грн (778 138, 64 грн 150 000, 00 грн = 628 138, 64 грн).
          Встановивши факт невиконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого товару за спірними видатковими накладними, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлений товар у розмірі 628138,64 грн.
          Апеляційний господарський суд відхиляє доводи скаржника щодо непідписання  ним договору поставки на умовах товарного кредиту №01/05 від 10.05.2019, оскільки у даному випадку судами встановлено факт укладення між сторонами договору поставки у спрощеній формі.
          Скаржником не спростовано факт отримання товару за спірними видатковими накладними, які підписані відповідачем без зауважень.
          При цьому, заперечуючи факт прийняття товару, відповідач не позбавлений був можливості подати суду клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.   У даному випадку саме висновок почеркознавчої експертизи є належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував наведені скаржником обставини.
          Твердження скаржника про відсутність показань свідків, які могли б підтвердити факт прийняття товару відповідачем, є безпідставними, оскільки за приписами статей 77, 78, 87 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи; на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.
          У спірних правовідносинах показання свідків не можуть бути допустимими та достовірними доказами на підтвердження обставин прийняття товару відповідачем з спірними видатковими накладними.
          Колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника щодо недослідження судом першої інстанції факту перевезення товару. 
          Так, за змістом Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
          Отже, товарно-транспортна накладна є документом, необхідним для підтвердження витрат на перевезення вантажу та розрахунків за такі послуги, а не для засвідчення факту здійснення господарської операції з поставки товару.
          Посилання відповідача на несплату відповідачем жодного авансового платежу на рахунок позивача, відповідно до умов спірного договору поставки, оскільки вказані обставини не звільняють відповідача від зобов`язання з оплати товару, поставленого за спірними видатковими накладними. 
          Заперечуючи проти сплати позивачу заборгованості у розмірі 150 000,00 грн за спірними видатковими накладними, відповідачем не доведено існування між сторонами інших правовідносин, за якими, зокрема, здійснено зазначену оплату.  
          Щодо розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів враховує таке.
          Як свідчать матеріали справи, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2021 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження  у справі; постановлено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами. 
          Згідно з частиною третьою статті 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
          Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України).
          Питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (ч.1 ст.250 Господарського процесуального кодексу України)
          Відповідно до статті 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині 4 цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи: 1) про банкрутство; 2) за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство; 3) у спорах, які виникають з корпоративних відносин, та спорах з правочинів щодо корпоративних прав (акцій); 4) у спорах щодо захисту прав інтелектуальної власності, крім справ про стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції; 6) у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних такою посадовою особою юридичній особі її діями (бездіяльністю); 7) у спорах щодо приватизації державного чи комунального майна; 8) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 9) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 3-8 частини 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.
          Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, у даному випадку ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на дату подання позову (500 х 2270,00 грн = 1 135 000,00 грн), категорія даної справи не належить до справ, які не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до ч.4 ст.247 Господарського процесуального кодексу України  та є справою незначної складності, про що суду зазначив в ухвалі про відкриття провадження.
          Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд урахувавши наведені положення законодавства, розглянув справу у спрощеному провадженні, не порушуючи вимог процесуального закону.
          При цьому, відповідач не був позбавлений можливості висловити свої заперечення проти розгляду справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження. 
          Апеляційний господарський суд не приймає до розгляду надані позивачем додаткові докази, зокрема копію витягу з реєстру платників єдиного податку, оскільки цей доказ не був предметом розгляду суду першої інстанції.
          Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновку Європейського Суду з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
          У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.
          4.4 Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги
          Аргументи відповідача, зазначені в апеляційній скарзі, не приймаються апеляційним господарським судом, оскільки вони спростовуються викладеними приписами законодавства та встановленими обставинами у справі, і не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду, оскільки судом апеляційної інстанції не було встановлено невірне застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при розгляді справи.
          4.5 Розподіл судових витрат
          Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
          Керуючись ст.ст.269,275,276,281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
          У задоволенні апеляційної скарги фізичної особи - підприємця Федорець Владислава Петровича відмовити.
          Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2021 у справі №904/8344/21 залишити без змін.
          Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку

          Постанова складена у повному обсязі 11.07.2022.

          Головуючий                                                             В.О.Кузнецов
          
          Судді                                                                       І.О.Вечірко

                                                                                 Л.А.Коваль