Єдиний унікальний номер справи 755/18443/20
Провадження №22-ц/824/4735/2022

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 червня  2022 року                                                                                              місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді   Журби С.О., 
суддів                        Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року та на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - Комунальне підприємство «Реєстраційне бюро» про визнання незаконним та недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності.
В обґрунтування позову зазначив, що 15 вересня 2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 42.05-07/254, за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 27000,00 доларів США зі строком погашення до 14.09.2010 року. Того ж дня - 15.09.2005 року ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , майновим поручителем, укладено Іпотечний договір № 42.02-11/445, на підставі якого остання в якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання за кредитним договором передала в іпотеку єдине своє житло - однокімнатну квартиру, загальною площею 32,4 кв.м, місцезнаходження якої є АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на праві приватної власності.
21 червня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено судове рішення у цивільній справі № 755/5957/16-ц про відмову у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії № 42.05-07/254 від 15 вересня 2005 року, рішення суду набрало законної сили у встановленому законодавством порядку.
20.09.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності (номер запису про право власності: 33410120) на вищезгадану квартиру, передану в іпотеку, за АТ «Укрсоцбанк». В якості підстави для цього в реєстрі зазначене  рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48864602 від 25.09.2019 року, державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ - Гаращенко Володимира Васильовича.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , майновий поручитель за Іпотечним договором №42.02-11/445 від 15 вересня 2005 року. Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, єдиним спадкоємцем першої черги за законом є син померлої - ОСОБА_1 .
На думку позивача, спірні правовідносини, які виникли на підставі Іпотечного договору №42.02-11/445 від 15 вересня 2005 року, допускають правонаступництво. Окрім того, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст.1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною. 
Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Вищезазначений Кредитний договір укладався саме з позивачем, який є правонаступником прав та обов`язків за Іпотечним договором №42.02-11/445 від 15 вересня 2005 року, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк». Позивач наполягає на тому, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого наразі є АТ «Альфа-Банк», є незаконною та підлягає скасуванню.
У зв`язку з вищевикладеним позивач в позовній заяві просив суд: визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48864602 від 25.09.2019 року, державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ - Гаращенко Володимира Васильовича, на підставі якого було внесено запис про право власності від 20.09.2019 року (номер запису про право власності: 33410120) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерним товариством «Альфа-Банк», на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1923691280000); скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності від 20.09.2019 року (номер запису про право власності: 33410120) на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1923691280000) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерним товариством «Альфа-Банк», що є предметом позову; припинити право власності  на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1923691280000) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та поновити право власності на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1923691280000) за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна  Дарницького району 06.09.1993 року.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року у задоволені позову відмовлено.
15 листопада 2021 до суду  першої інстанції надійшла заява від позивача про ухвалення додаткового рішення стосовно позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, індексний номер: 48864602 від 25.09.2019 року, державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ - Гаращенко Володимира Васильовича, на підставі якого було внесено запис про право власності від 20.09.2019 року (номер запису про право власності: 33410120) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерним товариством «Альфа-Банк», на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1923691280000), та одночасним вирішенням питання щодо приипнення права власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1923691280000) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерним товариством «Альфа-Банк», та відновлення права власності попереднього власника.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2021 року відмовлено в ухваленні додаткового рішення.
 Не погоджуючись із такими судовими рішеннями, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржувані судові рішення вважає незаконними, та такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд ухвалу та рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
04.02.2022 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він, не погоджуючись із викладеними у апеляційній скарзі висновками, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.
Під час розгляду справи судом встановлено, що  15 вересня 2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 42.05-07/254, відповідно до якого банк надав позивачу кредит у розмірі 27000,00 доларів США зі строком погашення до 14.09.2010 року.
15 вересня 2005 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та майновим поручителем -  ОСОБА_2 , укладено Іпотечний договір № 42.02-11/445, на підставі якого остання, у якості забезпечення виконання Позичальником ( ОСОБА_1 ) основного зобов`язання за кредитним договором передала в іпотеку об`єкт нерухомого майна - однокімнатну квартиру, загальною площею 32,4 кв.м, місцезнаходження якої є АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 вересня 1993 року Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району згідно з розпорядженням (наказом) № 3560ж від 06.09.1993 року.
За умовами Іпотечного договору № 42.02-11/445, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпеченні іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (п.4.1.). У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (п.4.2.). Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку» (п.п.4.6.3.).
15 жовтня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» було прийнято рішення № 05/2019 щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк».
19 грудня 2019 року ОСОБА_2 , майновий поручитель за Іпотечним договором №42.02-11/445 від 15 вересня 2005 року, померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть.
ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом щодо майна померлої матері ОСОБА_2 , в межах визначеного законодавством шестимісячного строку заявив про намір прийняти спадщину.
Умови договору іпотеки та вимоги ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. 
Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого порядку на офіційну адресу боржника/іпотекодавця. За відсутності такого належного надсилання вимоги іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.
При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Окрім того, ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. За таких умов, направлення повідомлення на адресу боржника/іпотекодавця має забезпечувати не тільки інформування про наміри іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, але й зазначення ціни предмета іпотеки, за якою має бути здійснене таке звернення. 
Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Вищевказана правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19).
Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що вони не містять доказів отримання апелянтом вимоги іпотекодержателя.  За таких умов встановлена законом процедура для звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку дотримана не була. 
Окрім порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку таке звернення  є незаконним ще й з огляду на наступне:
За загальним правилом правовідносини регулюються тими нормативними документами, які діяли на час їх виникнення та існування. 
Конституцією України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58). 
Станом на час реєстрації права власності на іпотечне майно за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» в Україні діяли положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
Пунктом 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено, що не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна.
Усім вищевказаним вимогам спірна квартира відповідає, відтак примусове звернення стягнення на неї в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не допускається. 
Постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) було висловлено правову позицію щодо застосування Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в такого роду правовідносинах. 
Зокрема Закон України «Про іпотеку»  прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що іпотечне майно, за умови відповідності вимогам Закону № 1304-VII, не може бути примусово стягнута, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. 
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. 
Заперечуючи пороти позовних вимог, банк мав надати до суду докази доведення наявності у позивача іншого житла, але цього зроблено не було, належних доказів з цього приводу до суду не представлено. 
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Фактично встановивши невідповідність вимогам закону оскаржуваного звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку, тим не менш в задоволенні позову відмовив. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд вказав, що в ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було внесено зміни стосовно деталізації способі захисту, які мають бути застосовані в даному випадку. 
Зокрема встановлено, що належним способом захисту є не скасування запису в реєстрі про реєстрацію права, а вимоги про скасування рішення реєстратора про державну реєстрацію прав; про визнання недійсною реєстрації на підставі документів; скасування державної реєстрації прав. При цьому, ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Саме на тій підставі, що позивач формалізував свої вимоги за попередньою редакцією Закону, суд і відмовив у задоволенні позову. 
Зазначений висновок суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду вважає виявом надмірного формалізму. Встановивши обґрунтованість позовних вимог по суті, суд першої інстанції фактично відмовив у задоволені позову лише через незначні відмінності у формулюванні позовних вимог. 
Така позиція суду першої інстанції не може бути прийнята судом апеляційної інстанції з огляду на наступне: 
З метою приведення у відповідність формулювання позовних вимог до вимог ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» стороною позивача було подано до суду заяву про застосування положень ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема щодо формулювання заявлених позовних вимог (том. 2, а.с. 100-107). Дана заява була долучена до матеріалів справи та була предметом дослідження судом першої інстанції. При цьому в цій заяві позивач не змінив суті позовних вимог, а саме уточнив їх формулювання відповідно до чинної редакції профільного Закону України. Після долучення вказаної заяви до матеріалів справи і дослідження в ході її розгляду, суд першої інстанції не постановив ухвалу про відмову у її прийнятті або повернення її стороні.  Більш того, в судовому засіданні суд ухвалив долучити до матеріалів справи і розглянути в ході розгляду  в межах справи. За таких умов, твердження суду про те, що у нього не було підстав для оцінки вимог позивача саме в уточненому вигляду, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставним. 
Додатково до зазначеного, колегія суддів звертає увагу також і на наступне:
Верховний суд в постанові у справі №278/3367/19 від 03.02.2021 року відмітив про необхідність суду застосування аксіоми цивільного судочинства «jura novit curia - «суд знає закон», а також ухвалення рішення про задоволення позовних вимог з урахуванням прийнятих змін до законодавства, що не свідчите про вихід за межі позовних вимог. 
Верховний Суд у постанові від 13.02.2020 року у справі №904/349/19 та постанові від 10.02.2021 року відмітив, що неправильна чи неповна юридична кваліфікація позивачем чи відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати належні приписи та не є підставою для відмови у позові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі №924/1473/15 зазначено, що з`ясувавши, що сторона в обґрунтування своїх вимог послалася не на ті правові норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює їх правильну кваліфікацію та це не є підставою для відмови в задоволені позовних вимог.
З вказаних  принципів вбачається, що не є підставою для відмови у задоволенні позову неналежність юридичного формулювання, зробленого стороною по справі.
Якщо позиція сторони є чіткою і однозначною, не допускає двоякості формулювання, з неї ясно та зрозуміло видно, чого саме хоче позивач і чим саме він це аргументує, недоліки формулювання його позиції не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, а суд має самостійно надати юридичну кваліфікацію та обрати належне юридичне формулювання при задоволенні позову.
Враховуючи даний принцип та положення ст. 26 «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення позову у відповідній до вимог вищевказаного Закону України редакції позовних вимог. В той же час, суд першої інстанції на дану обставину уваги не звернув. 
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення, судові витрати необхідно покласти на відповідача. За таких умов з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції 2 522, 40  грн.  та за подання апеляційної скарги у розмірі 3 783, 60 грн., а всього 6 306, 00 грн. судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року та ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року скасувати та ухвалити по справі  нове судове рішення.
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48864602 від 25.09.2019 року, державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ - Гаращенко Володимира Васильовича, на підставі якого було внесено запис про право власності від 20.09.2019 року (номер запису про право власності: 33410120) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерним товариством «Альфа-Банк», на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1923691280000).
Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права 
власності від 20.09.2019 року (номер запису про право власності: 33410120) на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1923691280000) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерним товариством «Альфа-Банк».
Припинити право власності  на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1923691280000) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та поновити право власності на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1923691280000) за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна  Дарницького району 06.09.1993 року.
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (03150, м. Київ, вул. В. Васильківська, 100, ЄДРПОУ 23494714) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2 522 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві гривні) 40 коп. судового збору за подання позовної заяви та 3 783 (три тисячі сімсот вісімдесят три) гривні 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги,  а разом 6 306 (шість тисяч триста шість) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько