Номер провадження: 22-ц/813/6559/22 
Справа № 523/9543/21
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 57

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Сидоренко О.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, –

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із заявою в порядку окремого провадження про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. В обґрунтування заяви зазначила, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Івдель Свердловської області Російської Федерації. Коли заявниці виповнилось 2 роки, батьки разом з нею переїхали до м. Одеси на постійне проживання. Заявник постійно проживала в м. Одеса, де закінчила школу, отримала професію, працювала, вийшла заміж. У 2006 році в неї викрали сумку разом з особистими документами, та після звернення до відповідних органів з приводу отримання паспорту їй було відмовлено з підстав відсутності відомостей щодо її реєстрації на території України на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року. На підставі викладеного просить встановити факт того, що вона постійно станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року проживала на території України.
17 січня 2022 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року - задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
21 лютого 2022 року канцелярією Одеського апеляційного суду було зареєстровано апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, подана начальником відділу юридичного забезпечення ГУ ДМС в Одеській області Білоконь Н.О. на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Так, апелянт зазначив, що результатом встановлення факту проживання заявниці до 24.08.1991 року прямо впливає на набуття заявником громадянства України. Апелянт вказав на те, що провадження за заявами з питань набуття громадянства України входить до повноважень ДМС України та її територіальних підрозділів, серед яких є Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області. Апелянт наголосив на тому, що будь-які дії, спрямовані на проходження процедури набуття громадянства та/або документування паспортом громадянина України знаходяться у межі інтересів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області. Апелянт повідомив, що Головне управління ДМС України в Одеські області заперечує проти встановлення факту постійного проживання заявниці на території України, а тому апелянт вважає, що у даному випадку існує спір про право, а справу необхідно розглядати в порядку позовного провадження. З огляду на викладене, апелянт просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені заяви ОСОБА_1 відмовити.
12.04.2022 канцелярією Одеського апеляційного суду було зареєстровано ще одну апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, подана заступником начальником відділу юридичного забезпечення ГУ ДМС в Одеській області Діордіцем В.В. на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року, в якій апелянт акцентує увагу на тому, що заявником не були надані документи, визначені законодавством для отримання паспорту громадянина України, зокрема копії свідоцтва про народження, копії паспортів батьків. Крім того, апелянт вкотре зауважує, що заявник не зверталась до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не надала ГУ ДМС жодних необхідних документів для здійснення відповідної процедури, визначених Порядком № 215, а отже не використала всі передбачені законодавством можливості для отримання статусу громадянина України. Тому на думку апелянта звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Крім іншого, апелянт повторно покликається на правовий висновок Верховного Суду в постанові від 08.04.2020 в справі № 757/44694/17 та зазначає, що заявник не зверталась до органів державної міграційної служби з заявою про видачу паспорта. На додачу, апелянт вказує, що оскільки проти встановлення факту постійного проживання на території України за період станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991 заінтересована особа – ГУ ДМС України в Одеській області заперечує, можливо стверджувати, що у даному випадку наявний спір про право. Так апелянт просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції.
30.05.2022 на електронну адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Семененко Н.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу. Представник зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з повним та всебічним дослідженням обставин, що мають значення для справи, правильною оцінкою наданих доказів та з дотриманням норм матеріального та процесуального права. При цьому, представник заявника зауважує, що ОСОБА_1 зверталась до територіального підрозділу ДМС та їй було рекомендовано звернутись до суду, підтвердження чого містяться в матеріалах цивільної справи. Посилаючись на положення діючого законодавства, представник заявника зазначає, що юридичне значення має саме факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 або на момент набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» - 13.11.1991, а не факт набуття громадянства України, як то зазначає апелянт в своїй скарзі, здійснюючи тим самим підміну понять. Тому представник заявника просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Учасники провадження про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції або про відкладення розгляду справи сторони до суду не подавали. 
Представник заявника 31.05.2022 на електронну адресу апеляційного суду направила клопотання про розгляд справи за відсутності заявника та її представника. Апелянт жодних клопотань до суду не подавав.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що 
- заявник ОСОБА_2 з 1974 року (що підтверджується свідоцтвом про восьмирічну освіту) та по теперішній час проживає в України, іншого місця проживання у заявника не було, матеріалами справи протилежного не встановлено, доказів на спростування зазначеного суду надано;
- з 1991 року по 1996 рік ОСОБА_1 , перебувала в трудових відносинам та працювала маляром у МП «ВІТІГС»;
- квартира АДРЕСА_1 , в якій проживала та проживає заявник, на підставі свідоцтва про право власності з 1999 року належала батькам заявника;
- паспорт громадянина колишнього СРСР, в неї викрали, а відтак вона не має змоги підтвердити даний факт беззаперечно.
- заявник зверталась до територіального підрозділу ДМС, та їй було рекомендовано звернутись до суду.
Тому, суд дійшов висновку про задоволення заяви про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991, оскільки заявником на підтвердження факту постійного проживання на території України надані документи щодо отримання освіти на території України, працевлаштування, укладення та розірвання шлюбу, письмові пояснення рідного брата заявника ОСОБА_3 , який є громадянином України та який підтвердив факт постійного проживання заявника на території України, зокрема факту того, що з 1981 року станом на цей час заявник проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
При цьому суд першої інстанції відхилив посилання представника заінтересованої особи на недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України), оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта з огляду на такі обставини. 
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції  ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . Актовий запис про народження № 64, складений у м. Івдель Полуничного району Свердловської області РФ. Батьками зазначені: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.9).
Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зареєстрували шлюб 17.09.1976 року. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с.7).
З копії свідоцтва про розірвання шлюбу, вбачається, що ОСОБА_1 розірвала шлюб з ОСОБА_9 , про що 07.07.1981 року зроблено актовий запис № 538. Місце реєстрації – м. Одеса, Відділ РАЦС Київського РИК (а.с.10).
Відповідно до копії свідоцтва про восьмирічну освіту ОСОБА_8 у 1974 році закінчила навчання у середній загальноосвітній з виробничим навчанням школі № 12 м. Одеси (а.с.11).
Згідно свідоцтва про присвоєння кваліфікації ОСОБА_8 навчалась у середній загальноосвітній трудовій політехнічній школі № 48 в м. Одесі і закінчила навчання у 1976 році, здобула кваліфікацію – швачка мотористка (а.с.12).
Відповідно до атестату № 1278 ОСОБА_8 у 1978 році закінчила повний курс технічного училища № 4 м. Одеси по професії – кравець, атестат видано 25.05.1978 року (а.с.14).
З копії трудової книжки ОСОБА_4 вбачається, що 10.09.1991 року ОСОБА_1 прийнята на роботу в мале підприємство «ВІТІГС» - маляром. 11.03.1996 року – звільнена з роботи за власним бажання (а.с.28-30).
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками зазначені: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Актовий запис про народження № 1716, складений Ленінським РАЦС м. Одеси (а.с.20). Тобто ОСОБА_3 є рідним братом ОСОБА_4 .
ОСОБА_2  в процесі розгляду справи в суді першої інстанції надала автобіографію, в якій зазначила, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Північне м. Івдель Свердловської області. Батьки одружились в м. Івдель Свердловської області 17.07.1957 року. Працювали у Свердловській області в м. Івдель в БМП -823. Переїхали до м. Одеси, коли заявниці виповнилось 2 роки. У Вінницькій області до першого класу заявниця проживала разом з бабусею. Батьки проживали за адресою:  АДРЕСА_3 . У перший клас пішла у вересні 1966 року до школи № 61, в якій навчалась до лютого 1973 року. У 1972 року народився брат -  ОСОБА_3 . В 1974 році закінчила 8-м класів школи № 12. В 1973 році батькам видали житло від підприємства БМП-823 за адресою:  АДРЕСА_2 , що стало підставлю переводу в школу № 12. Заявник зазначає, що 10-ть класів закінчила в школі № 48 у 1978 році. Перший паспорт одержала у 17 років 19.07.1976 року Ленінським РВ МВС в м. Одеси. В 1976 році уклала шлюб з  ОСОБА_7 , місце реєстрації шлюбу: Ленінський ВРАЦС м. Одеси. В подальшому, 07.07.1981 року розлучилась, місце реєстрації розірвання шлюбу – ОСОБА_10 . Під час перебування у шлюбу була зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_4 , за вказаною адресою була зареєстрована з 1978 року по 1986 рік. Після розірвання шлюбу повернулась до батьків та стала проживати з ними за адресою:  АДРЕСА_2 . Після закінчення школи, вступила до технічного училища № 4, в 1978 році закінчила училище, здобула професію – кравець. В 1978 році працювала за фахом в ательє «Платан». З 1989 році почала працювати на ринку 7-км, спочатку продавцем, а потім почала їздити за кордон для придбання товарів, для їх подальшої реалізації. На момент отримання Україною незалежності постійно проживала на території України. В 1991 році була прийнята на роботу на ПМП «ВІТІГС», де підробляла малярем до 1996 року. Заявник, також, зазначає, що до 2000 року працювала на ринку «7-й км», після чого на ринку «Північний» продавцем, де працювала до 2011 року. Весь час проживала з батьками, допомагала у веденні господарства, та доглядала хвору матір. У 2006 році втратила паспорт, після чого одразу звернулась до начальника Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області для проведення перевірки та отримання нового паспорта, однак документи не видали, оскільки не змогла знайти закордонного паспорту, який у свою чергу був отриманий 1994 року, який і міг би підтвердити, що ОСОБА_1 , є громадянкою України. У 2011 році померла мати –  ОСОБА_6 . З 2011 року по 2015 рік працювала на ринку «Північний» без оформлення, оскільки не мала документів. Також, працювала в хімчистці т.ц «Атриум» без оформлення до 2020 року. Заявник зазначає, що в листопаді 2020 року помер батько (а.с.32-36).
Відповідно до довідки КК «Суворовський» № 126 від 18.06.2021 року, ОСОБА_1 з січня 1981 року по теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_2 – без реєстрації (а.с.31).
В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_3 , який є рідним братом заявниці, в якій він зазначив, що підтверджує факт того, що з січня 1981 року по теперішній час ОСОБА_1 , проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності.
Згідно копій свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_3 є власником 1/3 частини квартири після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та 1/3 частини після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.60-66).
Окрім іншого, в матеріалах справи міститься довідка, видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , про те, що вона дійсно зверталась до Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з заявою щодо встановлення громадянства України у вигляді ID – картки вперше. Проведеною перевіркою встановлено особу заявниці, також встановлено, що ОСОБА_1 , перебувала в громадянстві СРСР, але не встановлено її належності до громадянства України (а.с.8).
Згідно листа-відповіді Головного управління Державної міграційної служби України в Одеської області Суворовського районного відділу ДМС України – ОСОБА_1 повідомлено, що її заява від 05.01.2021 року щодо надання адміністративної послуги з отримання паспорта громадянина України у формі ID – картки вперше розглянута. Особу встановлено, разом з цим, не встановлена належність до громадянства України на підставі матеріалів здійсненої перевірки. При цьому, зазначено, що заявник має право набути громадянство України, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство». Заявнику рекомендовано звернутись до суду за місцем проживання із заявою про встановлення факту постійного проживання та реєстрації на території України станом на 24.08.1991 року, після чого, звернутись до найближчого територіального підрозділу ДМС за місцем фактичного проживання з питанням щодо набуття громадянства (а.с.22).
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до п.2 ч.5 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з ч.2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, з контексту наведених норм вбачається, що особа має право звернутися до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення для створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, в тому числі для встановлення факту проживання на території України.
При цьому однією з кваліфікуючих особливостей даного виду провадження є настання відповідних юридичних наслідків, після ухвалення рішення про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц).
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
За положеннями статті 3 та статті 8 Закону України «Про громадянство» для набуття громадянства України необхідна наявність відповідних умов, серед яких, зокрема факт народження або постійного проживання особи (її близьких родичів) на території, яка стала територією України до 24 серпня 1991 року (п. 1 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 8). Серед іншого стаття 8 вказаного закону визначає, що така особа повинна бути особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання про припинення іноземного громадянства та заяву про набуття громадянства України.
Враховуючи вище наведене, оскільки заявницею відповідно до закону була надана вичерпна кількість доказів на підтвердження безперервного проживання на території України в період, який охоплює, в тому числі 24.08.1991 та 13.11.1991, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та законними, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу апелянта на те, що заявниця зверталась до територіальних органів ГУ ДМС України в Одеській області та їй було відмовлено у видачі паспорта громадянина України. При цьому заявниці було чітко та зрозуміло роз`яснено право на звернення до суду з заявою про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991, після чого їй необхідно звернутися до найближчого територіального підрозділу ДМС за місцем фактичного проживання з питанням про набуття громадянства України (а.с. 22). Отже, за встановлених обставин доводи апелянта в його апеляційних скаргах та у відзиві на заяву є безпідставними та суперечать матеріалам справи. При цьому, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні давав оцінку зазначеним обставинам та вказав на відповідні докази, які містяться в матеріалах справи. Апеляційний суд зауважує, що процесуальна позиція сторони має бути обґрунтована, а не будуватися виключно на запереченнях висновків суду першої інстанції, об`єктивно підтверджених матеріалами справи. 
Одночасно, апеляційний суд зауважує, що лише безпідставні заперечення заінтересованою особою, в даному випадку ГУ ДМС України в Одеській області, факту проживання заявника на території України у відповідний період не свідчить про наявність спору про право. Тому апеляційний суд не приймає до уваги відповідні доводи апелянта. 
За обставинами даної справи заявниця звернулась до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання, а не про встановлення факту набуття громадянства України. Тому відповідні доводи апелянта, також, не приймаються до уваги апеляційним судом. 
Щодо посилань апелянта на необхідність дотримання процедури досудового врегулювання спору. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні правильно послався на пункт 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002, яким встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
При цьому, апеляційний суд зауважує, що посилання апелянта на постанови Верховного Суду в справах № 757/44694/17 та 654/3462/17 є безпідставними, оскільки предмет оцінки вказаних постанов є відмінним від обставин цієї справи. 
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що апелянт подав дві апеляційні скарги на одне й те саме рішення суду першої інстанції: одна отримана 21 лютого 2022 року, яка була направлена начальником відділу юридичного забезпечення ГУ ДМС в Одеській області Білоконь Н.О. Інша отримана 12.04.2022, направлена заступником начальником відділу юридичного забезпечення ГУ ДМС в Одеській області Діордіцем В.В. Доводи скарг в цілому тотожні, відрізняється лише структура документа. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до п.п. 10-11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Відповідно до п.п. 1-2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу ; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається . Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.
Отже, учасник справи повинен добросовісно користуватися наданими йому процесуальними правами, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, оперативному вирішенню справи, не вчиняти дій, направлених на затягування розгляду справи та сумлінно використовувати процесуальні механізми. 
Таким чином оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, є безпідставними та не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року– залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький