ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3850/22 Справа № 202/4218/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р. 
секретар судового засідання: Усик А.Д.

сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Дніпровський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року, яке постановлено суддею Кухтіним Г.О. в місті Дніпро та повний текст рішення суду складено 01 грудня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року, ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду, який в подальшому неодноразово уточнила, та просила суд визнати протиправним та скасувати наказ Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 17.05.2019 № 42-К “Про звільнення ОСОБА_1 ”, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 21.05.2019 року до дня виконання відповідачем рішення по даній справі, стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 30 000, 00 грн. та судові витрати на правничу допомогу. 
В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилалася на те, що наказом Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги № 42-К від 17.05.2019 року позивача звільнено з посади начальника відділу правопросвітництва та взаємодії з суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги 20.05.2019 року у зв`язку зі скороченням штату і відмовою від переведення на іншу роботу, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. При цьому відповідачем порушена процедура звільнення, а саме, позивачу не запропоновані інші наявні 52 вакантні посади, які були в період з 13 березня 2019 року по 25 травня 2019 року, яким відповідав рівень освіти, кваліфікація та досвід позивача. Звільнення позивача відбулось без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, оскільки відповідачем не було направлено до профспілкової організації письмового подання про розірвання трудового договору з позивачем. Відносно позивача було вчинено дискримінацію за ознаками її членства у професійній спілці, громадському об`єднанні, а також через її підтримку іншого працівника у захисті його прав. За вказаних обставин позивач зазнала моральних страждань, що виразилось у втраті життєвої рівноваги, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого подальшого життя. Тому просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обязі.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги відмовлено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції помилково встановлено неодноразове пропонування відповідачем позивачці вакантних посад в період з дня попередження позивача про наступне вивільнення по день фактичного звільнення, оскільки позивачу була запропонована лише одна вакантна посада заступника начальника відділу правопросвітництва та взаємодії з суб”єктами надання безоплатної первинної правової допомоги, яка була нижчою від посади, яку займала позивач та не відповідала займаній нею посаді. 
Пропозиції щодо вакантних посад були складені на бланку Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та підписані директором Ващилко О.П., який не є роботодавцем позивача, а є правонаступником Першого Дніпровського центру з надання безоплатної правової допомоги, тому є недостовірними, недопустимими доказами, складеними неналежною особою і не можуть свідчити про законність звільнення позивача.
Також, позивач вказує на розбіжність в адресах, де були складені акти та надані для ознайомлення позивачу, за адресою Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги - АДРЕСА_1 , та де була зафіксована відмова позивача отримати під підпис повідомлення - у приміщенні Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної правової допомоги - місто Дніпро, вулиця Старокозацька, 52. 
Зазначає, що вказані вище акти підписані залежними від директора ОСОБА_2 особами, які є її підлеглими працівниками установи. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в дні складання актів, не були працівниками Першого Дніпровського центру з надання безоплатної правової допомоги, тому підтверджувати відмову позивача не можуть. 
Крім того, інші особи з числа членів комісії з реорганізації чи працівники Першого Дніпровського центру з надання безоплатної правової допомоги відмову позивача у вказаних актах своїм підписом не засвідчували та не були свідками візитів до Першого Дніпровського центру з надання безоплатної правової допомоги для складання актів. Також, в актах, відсутні відомості, про роз`яснення позивачу змісту та вимог п.1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України. 
Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_3 було переведено з посади начальника відділу правової інформації та консультації з 18 березня 2019 року на посаду начальника відділу правопросвітництва та надання безоплатної правової допомоги Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, на підставі її заяви від 12 березня 2019 року, тобто за день до отримання позивачем попередження про наступне вивільнення -13 березня 2019 року, тому остання мала зацікавленість в тому, щоб позивачу було відмовлено у поновленні порушених при звільненні прав.
Вказує, що відповідачем за весь час розгляду справи судом першої інстанції, про наявність інших вакантних посад та пропонування їх позивачу не зазначалось, відомості, надані відповідачем, протилежні за змістом і суперечать одне одному.
Також вказує про неправомірність відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотань позивача від 22 листопада 2021 року про виклик свідків та про витребування у відповідача вісьмох актів та вісьмох повідомлень, які свідчили б про ознайомлення позивача з переліком вакантних посад у штаті Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та відмови отримати під особистий підпис повідомлення з переліком вакантних посад. Вказані документи були необхідні для проведення судової технічної експертизи для встановлення дати складання вказаних вище актів та повідомлень, яка б в свою чергу підтвердила,або спростувала твердження позивача про недостовірність вказаних дат на вищевказаних документах. 
Вважає, що всупереч діючому процесуальному законодавству, судом не надана об`єктивна оцінка поданих сторонами доказів, а з огляду на те, що суд не має спеціальних знань у сфері встановлення давності складання документів, судом були зроблені передчасні висновки щодо достовірності та допустимості вказаних доказів.
Вказує, що суд першої інстанції позбавив позивача процесуального права довести ті обставини на які позивач посилалась, як на підставу своїх заперечень щодо поданих відповідачем доказів, зокрема, які подані останнім після спливу строку на їх подання та були прийняті та взяті до уваги судом. Зауважує, що про наявність актів та повідомлень позивачу стало відомо лише після подання відповідачем відзиву на позовну заяву з уточненням, що виключало можливість звернення позивача із клопотанням про витребування доказів та клопотанням про виклик свідків у передбачені законодавством строки.
Також, апелянт не погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення позивача не містить достатньої аргументації та посилань на правове обґрунтування незаконності звільнення позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву іншим учасникам справи, відповідач Дніпровський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги вважає рішення суду обґрунтованим, винесеним з дотриманням вимог чинного законодавства, тому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.
ОСОБА_1 , будучи належним чином, завчасно повідомлена по час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю її та її представника прибути в судове засідання у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану.
Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
       Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
       Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
       Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
       Згідно з нормами ст. 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
       Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
       З аналізу зазначених норм Конвенції вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
       Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
       Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
       Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
       Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України , статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі.
       При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку з введенням воєнного стану в України, оскільки будь-яких доказів на підтвердження неможливості прибути у судове засідання не надано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_5 , яка просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги,а заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги № 23-К від 01.08.2016 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу правопровсітництва та взаємодії з суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги.
       Згідно наказу Координаційного центру з надання правової допомоги Міністерства юстиції України № 123-К від 08.05.2018 року, директором Третього Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначено ОСОБА_2 . ( том 1 а.с. 58)
       Відповідно до наказу № 389/5 від 11.02.2019 року Міністерства юстиції України, Третій Дніпровський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги перейменовано в Дніпровський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Перший та Другий Дніпровські місцеві центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги реорганізовано шляхом приєднання їх до Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (т.1 а.с.60).
       Згідно наказу Координаційного центру з надання правової допомоги Міністерства юстиції України № 23 від 22.02.2019 року “Про питання реорганізації Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги” було утворено комісію з реорганізації Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, головою комісії з реорганізації Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначено ОСОБА_2 ; попереджено працівників про можливе наступне вивільнення з дотриманням соціально-правових гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України. (т.1 а.с.61-62). 
       Наказом Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №01-О від 04.03.2019 року, визначено склад комісії з реорганізації Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної правової допомоги, головою комісії призначено директора Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_2 (т.3 а.с.137-139). 
       13.03.2019 року позивача ОСОБА_1 попереджено під підпис про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги шляхом приєднання до Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на підставі наказу Міністерства юстиції України від 11.02.2019 року № 389/5 “Питання оптимізації системи надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області” та наказу Координаційного центру з надання правової допомоги від 22.02.2019 року № 23 “Про питання реорганізації Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги” та скороченням посади, яку займала позивач. 
       Вказаним попередженням позивачу було запропоновано іншу роботу на посаді заступника начальника відділу правопросвітництва та надання безоплатної вторинної правової допомоги Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги з посадовим окладом відповідно до штатного розпису, та повідомлено позивача про те, що в разі відмови від переведення на вказану посаду, трудові відносини з позивачем будуть розірвані згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України (т.1 а.с.55).
       Наказом Координаційного центру з надання правової допомоги №35 від 26.03.2019 року «Про затвердження кваліфікаційних вимог до працівників структурних підрозділів місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги» було затверджено кваліфікаційні вимоги до посад, що з`явились у новій структурі Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги з 11.03.2019 року (т.2 а.с. 193-199). 
       Актом Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про відмову у наданні письмової відповіді від переведення, складеним 20.05.2019 року, зафіксовано не надання позивачем ОСОБА_1 згоди та відмову від надання письмової відмови від запропонованої посади (т.1 а.с.54).
       27 березня 2019 року комісією з реорганізації Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги позивача ОСОБА_1 було ознайомлено з переліком вакантних посад у штаті Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, станом на 27.03.2019 року, однак отримати під особистий підпис повідомлення з переліком вакантних посад позивач відмовилася, про що складений акт.( том3 а.в.118,119-120).
       03.04.2019 року комісією було ознайомлено позивача ОСОБА_1 з переліком вакантних посад у штаті Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, станом на 03.04.2019 року, однак отримати під особистий підпис повідомлення з переліком вакантних посад вона відмовилася, про що складений акт. (т.3 а.с.121,122).
       22.04.2019 року, 26.04.2019 року,02.05.2019 року, 14.05.2019 року,16.05.2019 року, 20.05.2019 року комісією було ознайомлено позивача ОСОБА_1 з переліком вакантних посад у штаті Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, станом на, відповідно, 22.04.2019 року, 26.04.2019 року,02.05.2019 року, 14.05.2019 року,16.05.2019 року, 20.05.2019 року, однак отримати під особистий підпис повідомлення з переліком вакантних посад позивач відмовилася, про що складені акти. ( т.3 а.с.123, 125; 126,127; 128,129; 130, 131; 132,133; 135, 136)
       17.05.2019 року директором Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області Л. Яцубою було погоджено звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу правопросвітництва та взаємодії з суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги (т.1 а.с.44).
       Наказом Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги № 42-К від 17.05.2019 року позивача ОСОБА_6 звільнено з посади начальника відділу правопросвітництва та взаємодії з суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги 20.05.2019 року у зв`язку зі скороченням штату і відмовою від переведення на іншу роботу відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - наказ) (т.1 а.с.13).
       28.02.2019 року протоколом установчих зборів первинної профспілкової організації «Безоплатна правова допомога» було вирішено створити первинну профспілкову організацію «Безоплатна правова допомога» та уповноважено відповідальну особу подати документи для державної реєстрації новоствореної організації (т.1 а.с. 140-142).
       01.03.2019 року на ім`я директора Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги надано повідомлення про створення Первинної профспілкової організації «Безоплатна правова допомога». (т.1 а.с.143).
        ОСОБА_1 з 10.05.2019 року, на підставі наказу №04 від 10.05.2019, є членом первинної профспілкової організації «Безоплатна правова допомога» (т.1 а.с.139).
       11.05.2019 року директора Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги повідомлено про реєстрацію Первинної профспілкової організації «Безоплатна правова допомога» та членство у вказаній організації ОСОБА_1 . (т.1 а.с.144).
       20 травня 2021 року Первинною профспілковою організацією «Безоплатна правова допомога», на виконання ухвали суду від 26.04.2021 року, було відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу правопросвітництва та взаємодії з суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України. (т.3 а.с. 37-39).
       Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що її звільнено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: не запропоновано всіх вакантних посад, не отримано згоди первинної профспілкової організації на її звільнення, у відношенні неї наявні ознаки дискримінації.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які позивач посилається, як на підстави задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства прав а, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.  
Відповідно до ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до вимог ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України, право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 2 ст.40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. 
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, стану здоров`я тощо.
Такий правовий висновок відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом у Постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 488/4844/15-ц, Постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 761/37621/16-ц.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за   пунктом 1 частиною першою статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або    перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Суд, при розгляді спору про поновлення працівника на роботі, зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.
Як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується факт змін в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності та штату працівників на підприємстві відповідача у зв`язку з реорганізацією Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги шляхом приєднання до Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на підставі наказу Міністерства юстиції України від 11.02.2019 року № 389/5 “ Питання оптимізації системи надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області” та наказу Координаційного центру з надання правової допомоги від 22.02.2019 року № 23 “Про питання реорганізації Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги”, та скороченням посади, яку займала позивач.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачу неодноразово були запропоновані вакантні посади, зокрема, разом з попередженням про звільнення 13.03.2019 року позивачу було запропоновано вакантну посаду заступника начальника відділу правопросвітництва та надання безоплатної вторинної правової допомоги Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, від якої позивач відмовилась, що не заперечувала позивач у судовому засіданні, посилаючись на те, що запропонована їй посада є нижчою, нім займала позивач. Крім того, 27.03.2019 року, 03.04.2019 року, 22.04.2019 року, 26.04.2019 року,02.05.2019 року, 14.05.2019 року,16.05.2019 року, 20.05.2019 року комісією з реорганізації Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги було ознайомлено позивача ОСОБА_1 з переліком вакантних посад у штаті Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, станом на, відповідно, 27.03.2019року, 03.04.2019 року, 22.04.2019 року, 26.04.2019 року,02.05.2019 року, 14.05.2019 року,16.05.2019 року, 20.05.2019 року, однак отримати під особистий підпис повідомлення з переліком вакантних посад позивач відмовилася, про що складені акти. ( т.3 а.с.123, 125; 126,127; 128,129; 130, 131; 132,133; 135, 136)
Отже, відповідачем по справі в повному обсязі було виконано вимоги частин 1 та 3 ст. 492 КЗпП України, а саме: позивачем завчасно отримано попередження про майбутнє звільнення, позивачу неодноразово пропонувались наявні протягом дії попередження вакантні посади на підприємстві, однак позивач не обрала жодної із пропонованих наявних вакантних посад, неодноразово відмовилася від можливого переведення на іншу роботу.
На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що при звільненні позивача з підприємства, відповідачем дотримано вимоги трудового законодавства, а саме вимоги частин 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України.
Отже, відповідач не допустив порушення таких засад цивільного права, як добросовісність, розумність та справедливість, дотримався балансу інтересів роботодавця та працівника, яка об`єктивно мала можливість усвідомити та обміркувати запропоновані їй вакантні посади з точки зору можливості виконувати нею ті чи інші обов`язки.
Посилання позивача що відносно неї відповідачем було вчинено дискримінацію за ознаками її членства у професійній спілці, громадському об`єднанні, а також через її підтримку іншого працівника у захисті його прав, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.
Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від заявлених позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 17.05.2019 № 42-К “Про звільнення ОСОБА_1 ”, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково встановлено неодноразове пропонування відповідачем позивачці вакантних посад в період з дня попередження позивача про наступне вивільнення по день фактичного звільнення, оскільки позивачу була запропонована лише одна вакантна посада заступника начальника відділу правопросвітництва та взаємодії з суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги, яка була нижчою від посади, яку займала позивач та не відповідала займаній нею посаді. 
Пропозиції щодо вакантних посад були складені на бланку Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та підписані директором Ващилко О.П., який не є роботодавцем позивача, а є правонаступником Першого Дніпровського центру з надання безоплатної правової допомоги, тому є недостовірними, недопустимими доказами, складеними неналежною особою і не можуть свідчити про законність звільнення позивача.
Також, позивач вказує на розбіжність в адресах, де були складені акти та надані для ознайомлення позивачу, за адресою Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги — АДРЕСА_1 , та де була зафіксована відмова позивача отримати під підпис повідомлення - у приміщенні Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної правової допомоги - місто Дніпро, вулиця Старокозацька, 52, колегія суддів не бере до уваги, оскільки 13,03,2019 року, 27.03.2019 року, 03.04.2019 року, 22.04.2019 року, 26.04.2019 року,02.05.2019 року, 14.05.2019 року,16.05.2019 року, 20.05.2019 року комісією з реорганізації Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги було ознайомлено позивача ОСОБА_1 з переліком вакантних посад у штаті Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, станом на, відповідно, 27.03.2019року, 03.04.2019 року, 22.04.2019 року, 26.04.2019 року, 02.05.2019 року, 14.05.2019 року,16.05.2019 року, 20.05.2019 року, однак отримати під особистий підпис повідомлення з переліком вакантних посад позивач відмовилася, про що складені акти. ( т.3 а.с.123, 125; 126,127; 128,129; 130, 131; 132,133; 135, 136). При цьому зазначені вище акти не містять розбіжностей щодо місця складання та надання для ознайомлення позивачу-приміщення Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Зазначені акти підписані головою та членами комісії з реорганізації Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, тому доводи апеляційної скарги про те, що вказані вище акти підписані залежними від директора ОСОБА_2 особами, які є її підлеглими працівниками установи, колегія суддів не бере до уваги.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в дні складання актів не були працівниками Першого Дніпровського центру з надання безоплатної правової допомоги, тому підтверджувати відмову позивача не можуть, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згідно наказу Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №01-О від 04.03.2019 року, були включені в склад комісії з реорганізації Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної правової допомоги.
Факт не складання та не підписання іншими членами комісії з реорганізації чи працівниками Першого Дніпровського центру з надання безоплатної правової допомоги відмову позивача у актах про ознайомлення позивача з наявними вакантними посадами, не є підставою для задоволення позову, оскільки вони не інші члени комісії не ознайомлювали позивача з переліком вакантних посад у штаті Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Відсутність відомостей про роз`яснення позивачу змісту та вимог п.1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України в зазначених актах не є підставою для задоволення позову, оскільки 13.03.2019 року позивача попереджено про можливе звільнення. Зазначеними актами позивачу запропоновану перелік вакантних посад, від отримання якого позивач відмовилася. 
При цьому, ОСОБА_3 приймала участь у складанні зазначених вище актів та підписала їх, як член комісії. Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що вона була зацікавлена в тому, щоб позивачу було відмовлено у поновленні порушених при звільненні прав, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження зацікавленості ОСОБА_3 у порушенні трудових прав позивача та наявності порушення трудових правв позивача при звільненні.
Доводи апеляційної скарги про неправомірність відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотань позивача від 22 листопада 2021 року про виклик свідків та про витребування у відповідача вісьмох актів та вісьмох повідомлень, які свідчили б про ознайомлення позивача з переліком вакантних посад у штаті Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та відмови отримати під особистий підпис повідомлення з переліком вакантних посад, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені клопотання заявлені з порушенням вимог ст. 182,197,222 ЦПК України.
Посилання на те, що вказані документи були необхідні для проведення судової технічної експертизи для встановлення дати складання вказаних вище актів та повідомлень, яка б в свою чергу підтвердила або спростувала твердження позивача про недостовірність вказаних дат на вищевказаних документах, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки позивачем будь-яких клопотань з приводу необхідності призначення та проведення експертиз заявлено не було а ні в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції. 
Посилання в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення позивача не містить достатньої аргументації та посилань на правове обґрунтування незаконності звільнення позивача, колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Згідно із частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
Отже, розглядаючи трудовий спір, суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.
Виходячи з наведених норм та враховуючи те, що необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.
Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 158/2336/18 та Постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 447/1236/18.
Як вбачається із матеріалів справи, 20 травня 2021 року Первинною профспілковою організацією «Безоплатна правова допомога», на виконання ухвали суду від 26.04.2021 року, було відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу правопросвітництва та взаємодії з суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України через те, що, на думку профспілкового органу, підприємством відповідача допущені порушення при звільненні позивача, а саме: за три місяці до намічуваних звільнень Первинній профспілковій організації «Безоплатна правова допомога» не надано інформацію щодо цих заходів, про терміни проведення звільнень, не проведено консультацій про заходи щодо запобіганню звільненням; не отримано згоду на звільнення ОСОБА_1 за ч.1 ст.40 КЗпП України; не запропоновано всіх наявних вакантних посад. (т.3 а.с. 37-39).
При цьому, аналізуючи наданий суду першої інстанції висновок про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що він не містить належного посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення позивача та порушень роботодавцем при звільнення позивача ст.ст.40,43, 49-2 КзпП України.
Доводи апеляційної скарги, що всупереч діючому процесуальному законодавству, судом не надана об`єктивна оцінка поданих сторонами доказів, а з огляду на те, що суд не має спеціальних знань у сфері встановлення давності складання документів, судом були зроблені передчасні висновки щодо достовірності та допустимості вказаних доказів, що суд першої інстанції позбавив позивача процесуального права довести ті обставини на які позивач посилалась, як на підставу своїх заперечень щодо поданих відповідачем доказів, зокрема, які подані останнім після спливу строку на їх подання та були прийняті та взяті до уваги судом зводяться до не згоди позивача з оцінкою судом доказів по справі, в той час, як відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду на підставі ст.375 ЦПК України має бути залишено без змін.
Керуючись ст.ст. 374,381,382,383,384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року- залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 квітня 2022 року.

Головуючий: А.П.Барильська

Судді:                                                         Н.М.Деркач

                                                                Т.Р.Куценко