Справа № 305/1488/20

П О С Т А Н О В А
іменем України

        27 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Мацунича М. В., Кондора Р. Ю.,
з участю секретарки судового засідання Бочко Л. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Ільків Микола Миколайович, до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення страхового відшкодування, за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України, в інтересах якого діє представник - адвокат Приступа Лев Любомирович, на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року, повне судове рішення складено 04.12.2020, ухвалене суддею Марусяк М.О.,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Ільків М.М., звернулася до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) про стягнення страхового відшкодування.
Позов обґрунтувала тим, що 10 вересня 2017 року на вул. Центральній у с. Чорна Тиса Рахівського району Закарпатської області сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участі автомобіля марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , в результаті якої останній від отриманих травм помер на місці пригоди.
На момент учинення ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер  НОМЕР_1 , застрахована не була.
Зазначала, що 19 жовтня 2017 року вона як матір загиблого ОСОБА_3 , направила на адресу МТСБУ заяву про виплату їй страхового відшкодування. До матеріалів страхової справи долучено копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12017070000000191 від 10.09.2017. Загальна сума страхового відшкодування становила 46 945,22 грн, із яких: витрати на поховання - 8 545 грн та 38 400 грн на відшкодування моральної шкоди.
Листом від 03 січня 2019 року МТСБУ повідомило її про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю рішення у кримінальній справі за фактом указаної ДТП, посилаючись на пункт 36.2 статті 36 Закону України від 01.07.2004 № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
06 вересня 2019 року вона направила на адресу МТСБУ заяву про приєднання додаткових документів та виплату їй страхового відшкодування у розмірі 123 745 грн, із яких: витрати на поховання - 8 545 грн, на відшкодування утриманцю - 115 200 гривень.
Листами від 08 жовтня 2019 року та від 04 листопада 2019 року МТСБУ, посилаючись на пункт 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, знову відмовило їй у виплаті страхового відшкодування з підстав відсутності прийнятого рішення у кримінальному провадженні за фактом ДТП.
Посилаючись на те, що рішення МТСБУ про відмову у виплаті страхового відшкодування не є правомірним, оскільки відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України відповідальність водія настає незалежно від його вини, та зважаючи на прострочення виконання грошового зобов`язання страховика у період з 06 грудня 2019 року  по 21 вересня 2020 року, що є підставою для стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних утрат, просила стягнути з МТСБУ на свою користь 145 902,72 грн, із яких: страхове відшкодування у розмірі 123 745,00 грн (115 200 грн відшкодування утриманцю + 8 545 грн на поховання); пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ - 17 966,69 грн; три проценти річних від простроченої суми боргу - 2 959,71 грн; інфляційні втрати - 1 231,32 грн, а також 9 000 грн понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 : 1) страхове відшкодування у загальному розмірі 123 745,00 грн, що складається з 115 200 грн відшкодування утриманцю та 8 545 грн витрат на поховання; 2) пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 17 966,69 грн, три відсотки річних від простроченої суми боргу у розмірі 2 959,71 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 231,32 грн, а всього – 22 157,72 гривень; 3) понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500 гривень. Стягнуто з МТСБУ на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 459 гривень. 

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду МТСБУ, в інтересах якого діє представник - адвокат Приступа Л.Л., подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, а також через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Скарга мотивована тим, що позивачка, хоч і є особою пенсійного віку (непрацездатною особою), однак вона не довела належними доказами факту свого перебування на утриманні померлого сина. Водночас у матеріалах справи є відсутні довідки про доходи ОСОБА_1 та її померлого сина, а з довідки про склад сім`ї від 25.09.2017, виданої Ясінською селищною радою, слідує, що померлий син не був її єдиним сином, оскільки з нею проживає інший син, на якого відповідно до ст. 202 СК України також покладено обов`язок утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Сам по собі факт, що позивачка є пенсіонеркою і проживала разом із загиблим сином не дає підстав уважати, що вона перебувала на його утриманні, а відтак є відсутні правові підстави для стягнення коштів на утримання ОСОБА_1 .
Зазначало і те, що позивачкою не доведено понесені нею витрати на поховання сина, оскільки копія товарного чеку від 11.09.2017 на загальну суму 8 545 грн не є належним доказом через його невідповідність вимогам пункту 2 розділу 3 «Положення про форму та зміст розрахункових документів (електронних розрахункових документів)», затверджених наказом Мінфіну від 21.01.2016 за № 13, зареєстрованого в Мін`юсті 11.02.2016 за № 220/28350, яким визначено обов`язкові реквізити товарного чеку, а в разі відсутності хоча б одного з них, такий товарний чек до уваги не приймається як розрахунковий (платіжний) документ. 
Стверджувало, що в Рахівському районному суді Закарпатської області розглядається кримінальне провадження щодо ДТП у результаті якої помер ОСОБА_3 , а відтак, відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, обвинувачений ОСОБА_2 має можливість довести в кримінальному процесі, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або ж умислу потерпілого, що виключає виплату страхового відшкодування, або ж довести грубу необережність потерпілого, що відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру страхового відшкодування. Оскільки вироку суду про визнання винуватим ОСОБА_2 немає, тобто не встановлено ще судом усіх фактичних обставин ДТП, тому МТСБ не порушило встановлених Законом строків для виплати відшкодування, а отже, є відсутні правові підстави для нарахування штрафних санкцій.
Також наголошувало, що в матеріалах справи є відсутнім договір про надання правничої допомоги, заявлений позивачкою розмір оплати послуг адвоката є неспівмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних ним робіт, а відтак місцевим судом безпідставно стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з наданням допомоги адвоката.
Посилаючись на наведені вище обставини апелянт просив оскаржене рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 не скористалася.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Ільків М.М. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив із підстав її необґрунтованості та надуманості, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції – без змін.

Представник відповідача МТСБУ у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Ільківа М.М., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом установлено, що 10 вересня 2017 року на вул. Центральній у с. Чорна Тиса Рахівського району Закарпатської області сталася ДТП за участі автомобіля марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер Швеції НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , в результаті якої останній від отриманих травм помер на місці пригоди.
Як убачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 12.09.2017, то ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 35 років (т.1, а.с.10). 
Зі свідоцтва про народження від 28.04.1982 серії НОМЕР_3 видно, що матір`ю ОСОБА_3 є позивачка ОСОБА_1 (т.1, а.с.8).
На момент учинення зазначеної ДТП відповідальність водія автомобіля марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована не була.
За фактом цієї ДТП ГУ НП в Закарпатській області 10.09.2017 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017070000000191 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (т.1, а.с.12).
Із обвинувального акта, затвердженого 23.07.2019 прокуроркою Клименко І.С. та скерованого до суду, вбачається, що 10 вересня 2017 року приблизно о 02:26 год, водій ОСОБА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним транспортним засобом марки «Skoda», моделі «Octaviа», реєстраційний номер Швеції НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони смт. Ясіня у напрямку с. Чорна Тиса Рахівського району Закарпатської області, не забезпечив безпеку дорожнього руху та грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху, а також не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого навпроти будівлі АДРЕСА_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який у той час перебував у горизонтальному положенні на спині (т.1, а.с.28-34).
На час розгляду цієї цивільної справи як місцевим судом, так і апеляційним судом, кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 судом першої інстанції не розглянуто.
11 вересня 2017 року ОСОБА_1 сплатила за речі ритуального призначення 8 545 грн, що підтверджуються копією товарного чеку від цієї ж дати, виданого їй ФОП ОСОБА_4 (т.1, а.с.13-16). 
Згідно з довідкою про склад сім`ї від 25.09.2017 за № 5458, виданою виконавчим комітетом Ясінянської селищної ради ОСОБА_1 , то до складу її сім`ї входять: ОСОБА_3 (син, помер), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (невістка), ОСОБА_7 (внучка), ОСОБА_8 (внучка) (т.1, а.с.9).
Відповідно до довідки від 25.09.2017 за № 5459, виданої виконавчим комітетом Ясінянської селищної ради, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав разом із матір`ю ОСОБА_1 (т.1, а.с.17).
Як слідує з пенсійного посвідчення за № НОМЕР_4 від 26.08.2009, серії НОМЕР_5 , позивачка ОСОБА_1 є особою пенсійного віку (т.1, а.с.21). 
19 жовтня 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до МТСБУ з заявою про виплату їй страхового відшкодування у розмірі 46 945 грн, із яких 38 400 грн на відшкодування завданої моральної шкоди та 8 545 грн витрат на поховання (т.1, а.с.5 і на звороті).
Листом від 03.01.2019 за № 8.3-03/162 МТСБУ повідомило ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю рішення у кримінальній справі за фактом указаної ДТП, посилаючись на абзац 4 пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV (т.1, а.с.22).
06 лютого 2019 МТСБУ надіслало на адресу ТОВ «ЮК «Центр автовиплат поліс» та ОСОБА_1 лист за № 3.1-05/3934, в якому зазначалося, що для прийняття рішення щодо відшкодування шкоди МТСБУ необхідно отримати завірений належним чином документ, складений відповідною уповноваженою установою (вирок суду, постанова про закриття кримінального провадження, обвинувальний акт), що підтверджує відповідальність іншого учасника за скоєння ДТП, а також повторно надати детальні відомості про батьків пенсійного віку, неповнолітніх дітей загиблого ОСОБА_3 , які мають право на отримання відшкодування, пов`язане з утратою годувальника, довідку про дохід загиблого за останній календарний рік до ДТП. Водночас МТСБУ повідомило про відсутність правових підстав для здійснення відшкодування моральної шкоди у зв`язку з загибелю ОСОБА_3 (т.1, а.с.24 і на звороті).
06 вересня 2019 року  ОСОБА_1   направила на адресу МТСБУ заяву про приєднання додаткових документів та про виплату їй страхового відшкодування у розмірі 123 745,00 грн, із яких витрати на поховання - 8 545 грн та на відшкодування шкоди, як особі, яка перебувала на утриманні померлого, - 115 200 гривень, із розрахунку 36 мінімальних розмірів заробітних плат у місячному розмірі, яка станом на 10.09.2017 становила 3 200 грн на місяць, що узгоджується, на її переконання, з вимогами пункту 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, ст. 27.2. Закону № 1961-IV (т.1, а.с.19 і на звороті).
Листами від 08.10.2019 за № 3.1.-05/32832 та від 04.11.2019 за № 3.1.-05/35959 МТСБУ повторно повідомило ОСОБА_1 про необхідність надання нею копії документа, що підтверджує відповідальність іншого учасника за вчинення ДТП, та надання копій документів, що підтверджують факт утрати годувальника (т.1, а.с.23, 25).
Згідно з частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки, зокрема є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, та шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).
За змістом ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а вразі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Водночас вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч. 1 ст. 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (ч. 3 ст. 1193 ЦК України).  
Частиною першою ст. 1200 ЦК України констатовано, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Закон № 1961-IV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
За змістом абзацу другого пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 23 Закону № 1961-IV визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема шкода пов`язана зі смертю потерпілого.
За змістом пунктів 27.2, 27.4 ст. 27 Закону № 1961-IV: - страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди смертю потерпілого, на умовах, установлених ст. 1200 ЦК України, загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, аніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених на день настання страхового випадку; - страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. 
За приписом підпункту «а» пункту 41.1 ст. 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, окрім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди або МТСБУ, у випадках передбачених Законом № 1961-IV. Цей страховик (МТСБУ), хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому цим Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його виконанням страховиком завдавача шкоди (МТСБУ за завдавача шкоди) замість останнього.
Особливістю відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілими несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винуваті, так і невинуваті володільці об`єктів, які є джерелом підвищеної небезпеки.
На володільця джерела підвищеної небезпеки покладається відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії цього джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини в її заподіянні. Відповідальність за відшкодування заподіяної шкоди у даному випадку покладається на відповідача МТСБУ.
Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів із дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (пункт 34.1 ст. 31 Закону № 1961-IV). Протягом 10 робочих днів із дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (пункт 34.2 ст. 34 Закону № 1961-IV).
За змістом пункту 35.1 Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів із дня подання повідомлення про ДТП подає страховику заяву про страхове відшкодування. Перелік документів, які додаються до такої заяви, визначено у пункті 35.2 цієї ж статті Закону. Положення ст. 35 даного Закону не містять вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження винуватості заподіювача шкоди в учиненому ним ДТП, оскільки обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає в її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, а відтак винуватість чи невинуватість водія ОСОБА_2 в учиненому кримінальному правопорушенні не має правового значення для вирішення питання щодо виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування
З огляду на це є безпідставними твердження відповідача МТСБУ про те, що до прийняття відповідного судового рішення в кримінальному провадженні відносно водія ОСОБА_2 не є можливим здійснити страхове відшкодування ОСОБА_1 .
На переконання колегії суддів, позивачка ОСОБА_1 як непрацездатна особа (пенсійний вік) довела своє право на страхове відшкодування шкоди, завданої смертю її працездатного у віці 35 років на час загибелі сина внаслідок зазначеної ДТП (непрацездатність сина матеріалами справи не встановлена), на підставі пункту 27.2 ст. 27 Закону № 1961-IV, ст. 1200 ЦК України. Водночас, як уже зазначалося вище, ст. 1200 ЦК України передбачає, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, не лише ті які були на його утриманні, але і ті, які мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не доведено понесені нею витрати на поховання сина з підстав невідповідності наданого нею товарного чеку від 11.09.2017 на загальну суму 8 545 грн вимогам пункту 2 розділу 3 «Положення про форму та зміст розрахункових документів (електронних розрахункових документів)», затверджених наказом Мінфіну від 21.01.2016 за № 13, оскільки відповідно до листа Державної податкової служби України від 02.10.2020 № 29394/6/99-00-07-05-01-06, товарний чек є розрахунковим документом у розумінні Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», та складення товарного чеку за отриманий товар (надану послугу) довільної форми та змісту, ФОП, звільненими від обов`язкового застосування РРО та/або ПРРО та розрахункових книжок, не суперечить вимогам законодавства з питань розрахункових операцій (т.1, а.с.56-61).
До того ж приписами ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (тут і далі в редакції Закону чинного станом на час видачі товарного чеку 11.09.2017) передбачалось, що розрахункова операція – це, зокрема приймання від покупця готівкових коштів за місцем реалізації товарів (послуг); розрахунковий документ -це документ установленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований в установленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений уручну.
Пунктами 2, 15 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» регламентувалось, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: - видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції; - надавати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Порушення цього правила тягне за собою відповідальність, передбачену зазначеним законом, але не може бути підставою для застосування до порушника адміністративних чи фінансових санкцій, передбачених законодавством з питань оподаткування.
Як убачається зі змісту пункту 7 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній станом на 11.09.2017) договір – це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, талоном або іншими документами.
Реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (окрім технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту) (наданні послуг) фізичними особами - підприємцями, які відносяться відповідно до Податкового кодексу України до груп платників єдиного податку, що не застосовують реєстратори розрахункових операцій (пункт 6 ст. 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»).
Отже, враховуючи наведене вище, колегія суддів констатує, що законодавчо чітко визначено випадки звільнення продавця від обов`язкового надання покупцеві складених за встановленою формою фіскальних чеків, надрукованих реєстратором розрахункових операцій (РРО) або розрахункових квитанцій, у тому числі заповнених уручну. Оформлення розрахункових операцій із використанням товарних чеків у випадках, передбачених Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (звільнення від застосування РРО), є правомірним. При цьому застосовувати товарні чеки можна не лише щодо розрахунків за товари (як свідчить його назва), але і за роботи чи послуги.
Якщо форми та зміст фіскального чека, розрахункової квитанції та інших розрахункових документів, надання яких покупцю є обов`язковим, передбачені Положенням про форму та зміст розрахункових документів, затверджених наказом Мінфіну України від 21.01.2016 № 13, то типова форма та зміст товарного чека законодавчо досі не визначена, а відтак суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми. 
На переконання колегії суддів є голослівними доводи апелянта про те, що у даному випадку, виданий суб`єктом господарювання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (як платником єдиного податку, спрощеної системи оподаткування з видом господарської діяльності організація поховань та надання пов`язаних із ними послуг) товарний чек не є належним розрахунковим документом, оскільки видача такого у довільній формі передбачена законодавством.
Зважаючи на те, що товарний чек від 11.09.2017 підтверджує проведену між позивачкою та ФОП ОСОБА_4 розрахункову операцію та свідчать про укладення між ними споживчого договору, а тому відмова відповідача МТСБУ у виплаті понесених позивачкою витрат на поховання ОСОБА_3 , із підстав не надання ОСОБА_1 належного розрахункового (платіжного) документа, не може вважатись правомірною. До того ж заявлена позивачкою сума витрат на поховання сина у розмірі 8 545 грн, не перевищує встановленого пунктом 27.4 ст. 27 Закону № 1961-IV розміру у виді 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. 
Відповідно до пункту 36.5 ст. 36 Закону № 1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь, час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За цих обставин колегія суддів погоджується з правильністю висновків місцевого суду про стягнення з відповідача МБСБУ на користь позивачки ОСОБА_1 пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 17 966,69 грн, трьох відсотків річних від простроченої суми боргу у розмірі 2 959,71 грн та інфляційних утрат у розмірі 1 231,32 гривень.
Щодо доводів апелянта про безпідставне стягнення з нього судом витрат на професійну правничу допомогу через відсутність у матеріалах справи договору про надання правничої допомоги, неспівмірність заявленого позивачкою розміру таких витрат зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних ним робіт, колегія суддів їх відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 цього Кодексу передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі. Такі витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Так, позивачка ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача МТСБУ на свою користь 9 000 грн витрат понесених на професійну правничу допомогу. До матеріалів позовної заяви долучено ордер про надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1037989 від 21.09.2020 (т.1, а.с.35), виданий адвокатом Ільківом М.М. на представлення інтересів ОСОБА_1 у Рахівському районному суді Закарпатської області, в цьому ордері зазначено, що він виданий на підставі договору про надання правової допомоги № 31/08/20 від 31.08.2020. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, адвокатом Ільківим М.М. надано: детальний опис наданих послуг від 21.10.2020 (т.1, а.с.54, 55) та банківську квитанцію про оплату ОСОБА_1 адвокату Ільківу М.М. 5 500 грн за наданні адвокатські послуги на підставі договору про надання правової допомоги (т.1, а.с.53).
Отож, колегія суддів констатує, що місцевим судом обґрунтовано стягнуто такі витрати у розмірі 5 500 грн, які є документально підтвердженими, а відповідачем не доведено і не спростовано неспівмірність стягнутого розміру витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних ним робіт. Водночас сама лише по собі відсутність у матеріалах справи письмової форми договору про надання правничої допомоги, не слугує достатньою підставою для відмови у стягненні понесених ОСОБА_1 5 500 грн витрат на правову допомогу адвоката.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На переконання колегії суддів, ухвалюючи рішення у цій справі місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 881,50 грн (т.1, а.с.138) слід покласти на відповідача-апелянта МТСБУ.  
Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України, в інтересах якого діє представник - адвокат Приступа Лев Любомирович, залишити без задоволення.
Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 08 серпня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді: