ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/970/22 Справа № 202/32035/13  Категорія 27 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С.Г. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
       головуючого судді: Петешенкової М.Ю.,
       суддів: Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,
       при секретарі — Кравченко Р.В.
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
       за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
       на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2016 року
       у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 12 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DN81AR03110038, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 186 383,54 грн зі сплатою 9,00 % річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення 11 вересня 2012 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором
від 12 вересня 2007 року № DN81AR03110038 було укладено договір поруки між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк» від 20 жовтня 2010 року № 167.
ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість станом на 07 серпня 2012 року у розмірі 253 153,56 грн, яка складається з: 86 202,06 грн – заборгованість за кредитом, 80 688,08 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом, 23 100,58 грн – заборгованість за комісією, 63 162,84 грн – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.
З огляду на зазначене банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 12 вересня 2007 року
№ DN81AR03110038 у розмірі 243 153,56 грн, стягнути з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 000,00 грн.
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2012 року позов задоволено.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2013 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2012 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.
У квітні 2014 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов, в якому посилаючись на те, що під час укладення кредитного договору від 12 вересня 2007 року № DN81AR03110038 мали місце порушення законодавства в частині формування та погодження його ціни, вказаний договір вважав недійсним в цілому на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 та статті 217 ЦК України, частин другої, четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Споживачу не надано в належній і зрозумілій формі всю необхідну інформацію про кредит, сам кредитний договір складений на двох мовах, не зазначена реальна відсоткова ставка, що спричинила утворення заборгованості, підвищення відсоткової ставки до 21 %, не повідомивши про це позичальника.
Зазначає, що у зв`язку із не згодою із сумою стягнення, звернувся до науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України для економічної оцінки кредитного договору, встановлення реальної відсоткової ставки та перерахування відсотків по договору.
Проведеним дослідженням було встановлено: абсолютне значення подорожчання кредиту становить 81 872,68 грн; встановлені перекручення по зарахуванню та списанню коштів з рахунку споживача, так наприклад, 19 грудня 2007 року споживачу на рахунок банком було зараховано 22 692,18 грн, однак сума не зменшилася; реальна відсоткова ставка по кредитному договору становить 20,473 %, а не 9 %.
Крім цього, заставний автомобіль «Фольксваген-Кадді» був проданий на аукціоні за 113 500,00 грн, а боржнику зараховано лише 112 000,00 грн, сума надійшла двома платежами за різними датами.
З урахуванням викладеного, просив визнати недійсним кредитний договір від 12 вересня 2007 року № DN81AR03110038, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 із моменту його укладення.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2016 року у первісному та зустрічному позовах відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції в частині первісного позову мотивовано тим, що банк не надав доказів правомірності звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 вересня 2007 року № DN81AR03110038 укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», від імені якого за довіреністю кредитний договір підписав керівник відділу взаємодії з кредитними організаціями ОСОБА_2 та його підпис засвідчений печаткою ТОВ «Автокредит плюс».
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 як позивачем за зустрічним позовом не надано доказів поважності причин пропуску позовної давності, тому за заявою банка про її застосування, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.
Не погодившись з рішенням суду в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», останнє подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати в зазначеній частині та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі, не застосував норми матеріального права, що підлягають застосуванню до правовідносин сторін, порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
Не погодившись з рішенням суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати в зазначеній частині та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи, не взято до уваги, що підвищення процентної ставки відбулося в односторонньому порядку. Спірний договір не містить всіх необхідних умов, які вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договорів споживчого кредитування. Позичальник не отримав необхідну, доступну, достовірну інформацію інформацію про кредит, отже мали місце порушення законодавства в частині погодження ціни договору.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2016 року в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, провадження у справі в цій частині закрито.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що провадження в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з ПАТ «Акцент-Банк» необхідно закрити на підставі статті 377 ЦПК України 2004 року, оскільки розгляд його позовних вимог до вказаної юридичної особи віднесено до юрисдикції господарських судів.
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що банк не надав суду доказів правомірності свого звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до виписки по рахунку з 12 вересня 2007 року до 03 грудня 2015 року, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк» суду апеляційної інстанції, 17 грудня 2007 року була закрита заборгованість за кредитним договором від 12 вересня 2007 року № DN81AR03110038 відповідно до договору відступлення права вимоги ЗАТ «А-Банк» на суму 145 011,73 грн.
Крім того, апеляційний суд вважав, що відмовляючи у позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ним, як позивачем за зустрічним позовом, не надано доказів поважності причини пропуску позовної давності, тому за заявою банку про її застосування обґрунтовано відмовив внаслідок її пропуску.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Постановою Верховного суду від 07 квітня 2021 року скасовано постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року в частині закриття провадження щодо позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості до ПАТ «Акцент-Банк» та у частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не є належним позивачем у справі та не має права вимоги кредитної заборгованості з позичальника ОСОБА_1 , з урахуванням часткового виконання останнім зобов`язань за кредитним договором, передчасні та помилкові. З огляду на відсутність договору про відступлення права вимоги ЗАТ «А-Банк», висновки суду про відсутність порушеного права ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі неналежних доказів у справі, є формальним та передчасними. Висновки суду апеляційної інстанції про необхідність закриття провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк», та належність розгляду спору до юрисдикції господарських судів, є необґрунтованими. 
У частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання спірного кредитного договору недійсним рішення Верховний Суд дійшов висновку про відсутність порушень в цій частині норм процесуального права при ухваленні рішення судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції перевіряється лише в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору від 12 вересня 2007 року № DN81AR03110038 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 186 383,54 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11 вересня 2012 року.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 12 вересня 2007 року № DN81AR03110038 укладено договір поруки між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк» від 20 жовтня 2010 року № 167.
ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором від 12 вересня 2007 року № DN81AR03110038 належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 07 серпня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 253 153,56 грн., яка складається з: 86 202,06 грн – заборгованість за кредитом; 80 688,08 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитом; 23 100,58 грн. – заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 63 162,84 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Кредитний договір від 12 вересня 2007 року № DN81AR03110038 укладений із ОСОБА_1 підписаний від імені ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», за довіреністю керівником відділу взаємодії з кредитними організаціями ОСОБА_2 та його підпис засвідчений печаткою ТОВ «Автокредит плюс».
На підтвердження наявності повноважень Козак А.П. підписувати кредитний договір з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» надало до матеріалів справи копію довіреності від 06 липня 2007 року № 7425, якою ЗАТ КБ «ПриватБанк» уповноважило Козак А.П., який обіймав посаду директора ТОВ «Автокредит плюс», підписувати кредитні договори та інші договори, що пов`язані з розміщенням коштів, за якими ЗАТ КБ «ПриватБанк» приймає зобов`язання.
Відповідно до виписки з розрахунку з 12 вересня 2007 року до 03 грудня 2015 року, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду апеляційної інстанції, 17 грудня 2007 року була закрита заборгованість за кредитним договором від 12 вересня 2007 року № DN81AR03110038 відповідно до договору відступлення права вимоги ЗАО «А-Банк» на суму 145 011,73 грн (т. 2 а.с. 154).
У матеріалах справи немає зворотнього договору уступки права вимоги, укладеного між ЗАТ «А-Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо спірного кредитного договору.
Відмовляючи у частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив із того, що банк не надав доказів правомірності звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 вересня 2007 року № DN81AR03110038 укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», від імені якого за довіреністю кредитний договір підписав керівник відділу взаємодії з кредитними організаціями ОСОБА_2 та його підпис засвідчений печаткою ТОВ «Автокредит плюс».
Проте погодитися повністю з такими висновками суду не можливо, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана, або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Відповідно до частини третьої статті 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір від 12 вересня 2007 року № DN81AR03110038 укладено між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», від імені якого за довіреністю вказаний договір підписав керівник відділу взаємодії з кредитними організаціями ОСОБА_2 та його підпис засвідчений печаткою ТОВ «Автокредит плюс». 
Із наданої суду копії довіреності від 06 липня 2007 року № 7425, якою ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», уповноважив Козака А.П., який обіймав посаду директора ТОВ «Автокредит плюс», вбачається надання права підписувати кредитні договори та інші договори, що пов`язані з розміщенням коштів, за якими ПАТ КБ «ПриватБанк» приймає зобов`язання.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до встановлених у справі обставин спірний кредитний договір підписаний сторонами у вересні 2007 року, при укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які були обумовлені сторонами, як узгоджені, так і прийняті ними. На момент укладення цього договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власними підписами; правочин був спрямований на отримання кредиту та його погашення згідно з умовами цього договору.
Таким чином, матеріали справи не дають підстав вважати, що дії банку, який уповноважив директора ТОВ «Автокредит плюс» Козака А.П., при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню відповідача, оскільки при укладенні договору він не висловлював своєї незгоди з повноваженнями, наданими представнику.
Крім того, на виконання умов зазначеного правочину, ОСОБА_1 сплачував кошти, що передбачено його умовами, що свідчить про визнання ним умов договору.
Таким чином, з урахуванням факту укладання між сторонами договору, що ними не заперечувалося, часткового виконання зобов`язань відповідачем, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не є належним позивачем у цій справі та не має права вимоги кредитної заборгованості з позичальника ОСОБА_1 .
Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Положеннями частини 1 статті 554 ЦК встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції неодноразово вирішувалося питання про призначення та проведення у справі судової економічної експертизи для встановлення дійсного розміру заборгованості по кредитному договору, за наслідками розгляду якого постановлено відповідні ухвали суду, однак залишенні без виконання. 
На адресу суду першої інстанції повернулося повідомлення про неможливість надання висновку судової економічної експертизи від 12 лютого 2015 року №16178/14-45, у зв`язку із ненаданням банком запитуваних експертом документів (т.1 а.с.121-123), повідомлення про неможливість надання висновку від 01 жовтня 2015 року №12274/15-45, у зв`язку із незадоволенням клопотання судового експерта про надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи (т.1 а.с.152-153), лист від 16 березня 2016 року про повернення матеріалів справи №202/32035/13-ц без виконання, у зв`язку із ненаданням матеріалів, заявлених у клопотанні експерта та не здійсненням оплати вартості робіт по виконанню експертизи (т.1 а.с.189).
Відповідно до висновку експертного дослідження від 02 вересня 2013 року за №76/36, який міститься у матеріалах справи та долучений ОСОБА_1 під час звернення із зустрічним позовом до суду, встановити наявну заборгованість по кредитному договору, з урахуванням часткової сплати останнім коштів у розмірі 51 175, 27 грн., неможливо у зв`язку із встановленням перекручувань, які пов`язані з відображенням погашення заборгованості по кредитним платежам по строкам, які не відповідають датам наявних квитанцій, та відсутністю документів щодо погашення кредиту за рахунок реалізації заставного автомобілю.
Під час дослідження питання звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіль “Фольксваген-Кадді”, який відповідно до акту прийому-передачі від 02 липня 2009 року був переданий ОСОБА_1 для реалізації та погашення суми заборгованості та зарахування коштів після його реалізації в рахунок погашення кредитної заборгованості, судом апеляційної інстанції витребовувалися відповідні документи на підтвердження здійснених операцій. Однак, ані банком, ані відповідачем таких документів не надано, у зв`язку з чим не вдається можливим встановити ціну реалізованого автомобіля, яка відповідно до виписки з 12 вересня 2007 року по 30 квітня 2014 року, наданої банком складає 112 000,00 грн., а відповідно до пояснень відповідача складає 113 500,00 грн., про що йому було повідомлено листом від 27 липня 2010 року за №3287 та який останнім на вимогу апеляційного суду надано не було.
Надані банком розрахунки заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110038 від 12 вересня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (т.1 а.с.4-5, т.2 а.с.66-70) не є належними та допустимими доказами існування заборгованості в заявленому позивачем до стягнення розмірі, оскільки не відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Таким чином, під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду в суді апеляційної інстанції, банком не було доведено наявність заборгованості за кредитним договором у визначеному у позові розмірі.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія приходить до висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110038 від 12 вересня 2007 року у розмірі 253 153,56 грн. та відповідно, наявність підстав для стягнення з ПАТ “А-Банк” як поручителя суми 10 000,00 грн.
Аргументи апеляційної скарги щодо доведеності позовних вимог банку спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку, у зв`язку з їх недоведеністю.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» - скасувати та ухвалити нове.
       У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий: М.Ю. Петешенкова

       Судді: І.А. Єлізаренко

Т.П. Красвітна