Постанова
Іменем України
 
22 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 570/3183/21

провадження № 61-2826св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 28 січня 2022 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» (далі - ТОВ «ФК «Амбрелла») про вилучення запису з реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна.
 
Короткий зміст заяви про зупинення провадження у справі
 
У жовтні 2021 року представник ТОВ «ФК «Амбрелла» - Даніліна Н. С. подала до суду першої інстанції клопотання про зупинення провадження у справі 
№ 570/3183/21 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи 
№ 570/1657/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Амбрелла» про визнання грошового зобов?язання та іпотеки припиненим.
 
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 06 грудня 
2021 року у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі 
№ 570/3183/21 до перегляду справи № 570/1657/18 у касаційному порядку відмовлено.
 
Рішенням Рівненського районного суду рівненської області від 06 грудня 
2021 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Амбрелла» про вилучення запису з реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна задоволено.
 
Вилучено з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 7476383, вчинений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Олинцем В. П. 27 червня 2008 року на підставі іпотечного договору (реєстровий № 2739) від 27 червня 2008 року, щодо квартири АДРЕСА_1 , власник - ОСОБА_1 .
 
Не погоджуючись із ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 06 грудня 2021 року та рішенням Рівненського районного суду рівненської області від 06 грудня 2021 року, ТОВ «ФК «Амбрелла» оскаржило їх в апеляційному порядку.
 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 28 січня 2022 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Амбрелла» в частині оскарження ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 06 грудня 2021 року про відмову у зупиненні провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Амбрелла» про вилучення запису з реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала. 
 
Ухвала суду мотивована тим, що ухвала Рівненського районного суду Рівненської області від 06 грудня 2021 року про відмову у зупиненні провадження у справі не входить до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, а тому й оскарженню не підлягає.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
21 лютого 2022 року ТОВ «ФК «Амбрелла» через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Рівненського апеляційного суду від 28 січня 2022 року та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у поданій апеляційній скарзі на рішення, було включено заперечення щодо ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 06 грудня 2021 року, що відповідає правилам частини другої статті 535 ЦПК України.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Рівненського апеляційного суду.
 
07 червня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 
6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи 
в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись 
з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
 
У статті 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства. 
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією 
з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. 
 
Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).
 
Згідно з пунктом 4 частини п?ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
 
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 (провадження 
№ 14-190цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлення 
у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена 
в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у частині пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 (провадження 
№ 61-19138сво18) зроблено висновок, що «право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення».
 
З матеріалів справи відомо, що ТОВ «ФК «Амбрелла» оскаржуючи рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 грудня 2021 року включило до апеляційної скарги заперечення щодо ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 06 грудня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, що відповідає правилам частини другої статті 535 ЦПК України, а відтак висновок суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги в частині оскарження ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 06 грудня 2021 року, з підстав, передбачених пунктом 4 частини п?ятої статті 357 ЦПК України, є неправильним.
 
Верховний Суд вважає, що повернення апеляційної скарги із зазначених підстав не відповідає принципу розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі й порушує сутність права останньої на доступ до суду, що з огляду на положення статті 6 Конвенції є недопустимим.
 
Крім того апеляційний суд залишив поза увагою те, що із практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 
 
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 
Відповідно до практики ЄСПЛ на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі «Голднер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1975 року, серія A № 18, пункт 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі «Герен проти Франції» від 29 липня 1998 року, § 37, рішення у справі Мельник проти України від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
 
Крім того, у рішенні у справі «Воловік проти України» від 6 грудня 2007 року, заява № 15123/03, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (рішення у справі «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» від 26 липня 2005 року, заява № 39199/98, п. 62).
 
ЄСПЛ зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року). 
 
За таких обставин ухвала апеляційного суду про повернення апеляційної скарги підлягає скасуванню з направленням справи до апеляційного суду для продовження розгляду. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною третьою статті 406 ЦПК України визначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
 
Частиною шостою статті 411 ЦПК України встановлено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Оскільки порушення апеляційним судом норм процесуального права призвело до ухвалення незаконного судового рішення, оскаржувана постанова апеляційного суду відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» задовольнити.
 
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 28 січня 2022 року скасувати.
 
Справу № 570/3183/21 направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун