ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 686/20701/21
Провадження № 22-ц/4820/581/22
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. ( суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.
секретар судового засідання Кошельник В.М.
з участю: позивача та представника відповідача
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/20701/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2021 року в складі судді Мазурок О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Первинна профспілкова організація співробітників Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості по оплаті праці.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд
в с т а н о в и в:
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь заборгованість по оплаті праці в сумі 82533 грн 33 коп, з яких 14 106 грн 48 коп - оплата праці за роботу у неробочі та святкові дні, 68426 грн 85 коп - неправомірно невиплаченої винагороди, а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 серпня 2021 року, по дату винесення судового рішення з розрахунку 10889,16грн., за кожний день затримки.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався, що починаючи з 16 листопада 2009 року по 30 липня 2021 року він перебував у трудових відносинах з АТ КБ «Приватбанк». З 26 листопада 2015 року, його переведено на посаду заступника директора філії банку - керівник напрямку обслуговування індивідуальних ВІП клієнтів. 
У вересні 2016 року згідно до Розпорядження № СОМ-НМ-2016-11959160 про відрядження від 01 вересня 2016 року  його відряджено з м. Хмельницького у м. Дніпропетровськ, з 02 вересня 2016 року по 04 вересня 2016 року, тобто на З дні, з яких 03 - 04 вересня 2016 року було вихідні дні, проте заробітна плата йому виплачена лише за 1 день перебування у відрядженні, а саме за 02 вересня 2016 року в сумі 396,63 грн., що підтверджується розрахунковим листом. 
В подальшому, в 2017 році, а саме, з 5 днів відрядження за період з 28 вересня 2017 року по 02 жовтня 2017 рік, заробітну плату було виплачено лише за З дні, тобто за роботу у вихідні дні 29 і З0 вересня 2017 року заробітна плата виплачена не була, що підтверджується розпорядженням про відрядження від 11.09.2017 року, за № СОМ-ТЕ-2017-11957508 та розрахунковим листом.
Позивач вказував, що у 2018 році його було направлено у відрядження на період з 13 по 16 вересня 2018 року, а заробітну плату за роботу у вихідні дні 15 і 16 вересня 2018 року не виплачено, що підтверджується розпорядженням про відрядження від 03.09.2018р., за № СОМ-ТЕ-2018-11999365 та розрахунковим листом за вересень 2018 рік. У 2019 році із трьох днів відрядження з 29 березня 2019 року по 31 березня 2019 року, заробітну плату не було виплачено за 30 та 31 березня, що були вихідними днями, що підтверджується розпорядженням про відрядження від 22.03.2019 року, за № СОМ-ТЕ-2019-38031208 та розрахунковим листом за березень 2019 року, а також табелем співробітника за березень 2019 року. За роботу у вихідний день 06 липня 2019 року, роботодавець не виплатив заробітну плату, що підтверджується розпорядженням про відрядження від 03.07.2019 рік, за №СОМ-ТЕ- 2019-38062111 та розрахунковим листом. Крім того, роботодавець не виплатив заробітну плату за роботу у вихідні дні 9 та 10 листопада 2019 року, що підтверджується розпорядженням про відрядження від 31.10.2019 року, за №СОМ-ТЕ-2019-38094361 та розрахунковим листом за листопад 2019 рік. Також роботодавець не виплатив заробітну плату за роботу у вихідний день 25 січня 2020 року, що підтверджується наказом про відрядження запрошених учасників від РП з метою участі в загально банківській конференції від 16.01.2020 року, за № 3.19.0.0.0/2- 6525659, розрахунковим листом за січень 2020 року, та звітом про відрядження, розпорядженням про відрядження. З огляду на це позивач, вважав, що до стягнення з банку підлягає заробітна плата у подвійному розмірі у сумі 14106,48 грн.
Окрім того, відповідачем при проведенні розрахунку не було виплачено йому винагороду у розмірі середньомісячного доходу за 2020 рік, відповідно до п. 1, п.п. 16 п. 2 наказу "О вводе программы дополнительного поощрения лучших руководителей бизнесовых направлений middle-office" №PR-2014-96099 від 14.01.2014р., було затверджено виплату додаткової винагороди кращому керівнику бізнеса обслуговування індивідуальних ВІП-клієнтів за результатами року у розмірі 10 000 грн. У вказаний наказ внесено зміни наказом №СП-2018-7386566 від 27.12.2018р., а саме у п. 4 змінено суму винагороди, що виплачується за результатами року кращому керівнику бізнеса обслуговування індивідуальних ВІП-клієнтів та визначено її у розмірі середньомісячного заробітку. Оскільки він був кращим керівником бізнесу обслуговування індивідуальних ВІП-клієнтів у 2020році, а тому відповідно до наказу "О вводе программы дополнительного поощрения лучщих руководителей бизнесовых направлений middle- office" №PR-2014-96099 від 14.01.2014р., із змінами та доповненнями, який вказаний у довідці від 17.06.2021 року, за №20.1.0.0.0/7-210617/47. Отже, за червень 2021 року йому було нараховано заробітної плати 85981.41 за 20 робочих днів, тобто середньоденний заробіток за червень становив 85981.41/20=4299,0705 грн., за липень 2021р., відповідно 384543.92/22= 17479,2691грн. За останніх два місяці роботи, середньоденний заробіток позивача буде становити; (4299,0705+17479,2691)/2=10889,16 грн, таким чином виходячи з наведеного розрахунку з відповідача підлягає стягненню середньоденний заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 серпня 2021 року по день постановлення судом рішення, виходячи з розрахунку 10889,16грн., за кожний день затримки по день постановлення судом рішення у справі.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2021 року позов задоволено частково, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк»  на користь ОСОБА_1 82 533 гривні 33 копійки заборгованості по оплаті праці та  326 810 гривень 74 копійки середнього заробітку за час затримки розрахунку, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави 4093 гривні 44 копійки судового збору.
Ухвалою суду від 28 грудня 2021 року виправлено допущену описку в рішенні суду від 10 грудня 2021 року, та зазначено, що з АТ КБ «Приватбанк»  стягнуто на користь ОСОБА_1 82 533 гривні 33 копійки заборгованості по оплаті праці та  523738 грн. 20 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
АТ КБ «Приватбанк» не погодилося з таким рішенням суду, подало апеляційну скаргу, при цьому апелянт посилається на неповне з`ясування судом всіх обставин справи та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. Банк зазначає, що ОСОБА_1 працював в АТ КБ "Приватбанк" з 16.11.2009 по 30.07.2021 на різних посадах. Під час роботи неодноразово працівник направлявся у відрядження, що підтверджується наданими розпорядженнями про відрядження та табелями обліку використання робочого часу. Тобто дні відряджень, які припадали на дні приїзду з відрядження, зокрема, 04.09.2016, 16.09.2018, 31.03.2019, 09-10.11.2019, 25.01.2020 не підлягають компенсуванню у будь-якій формі у зв`язку з тим, що у ці дні працівник не залучався до виконання завдань, поставлених у розпорядженнях про відрядження. З відрядження, призначеного на 03-06.07.2019, ОСОБА_1 повернувся 05.07.2019, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу. Документи, які б підтверджували проїзд, до звіту не долучались. Таким чином, за дні відряджень, які припадали на вихідні дні, зокрема 03.09.2016, 30.09.2017, 01.10.2017, 15.09.2018, 30.03.2019, позивач мав право на отримання іншого дня відпочинку згідно з положеннями внутрішніх документів Банку. Інший вид компенсації не був передбачений внутрішніми документами Банку, отже відсутні підстави для стягнення заробітної плати у подвійному розмірі за дні відряджень, зазначені позивачем. Дні вибуття з відряджень не вважаються такими, у які працівник виконував трудові обов`язки, отже за ці дні позивач не набув права на отримання компенсації в будь-якій формі. 
Крім того, вказує апелянт, що за 1 квартал 2020 року ОСОБА_1 не визнавався кращим керівником напрямку, то за підсумками 2020 року не набув права на отримання винагороди. В порядку, встановленому наказом № СП-2018-7386566 від 27.12.2018 «Про актуалізацію програми додаткового заохочення кращих працівників та керівників front office РП, кращих керівників напрямків middle office РП за підсумками року» із наступними змінами. Отже, позовні вимоги про стягнення змінної винагороди є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.
Таким чином, на думку апелянта, враховуючи відсутність всіх обов`язкових складових для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно з розрахунком, виконаним відповідно до Порядку № 100, середньоденна заробітна плата складає 3476,71 грн, отже при обчисленні середньої заробітної плати внаслідок незастосування судом Порядку № 100 судом невірно визначено розмір середньоденної заробітної плати, що вплинуло на невірне визначення суми стягнення. 
Тому АТ КБ «Приватбанк» просило скасувати рішення Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на безпідставність доводів апелянта, оскільки рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. На думку відповідача, за дні відряджень, які припадали на вихідні дні, зокрема 03.09.2016, 30.09.2017, 01.10.2017, 15.09.2018, 30.03.2019, позивач мав право на отримання іншого дня відпочинку згідно з положеннями внутрішніх документів Банку, проте вказує ОСОБА_1 , йому не було надано інших днів відпочинку за відпрацьовані вихідні дні, а тому роботодавець зобов`язаний оплатити їх в подвійному розмірі, як це передбачено ст.ст. 97, 107, 121 КЗпП України. Посилання апелянта що за 1 квартал 2020 року позивач не визнавався кращим керівником напрямку, тому за підсумками 2020 року не набув права на отримання винагороди, не заслуговують на увагу, оскільки період за який його не виплачено премію є 2020 рік, а не перший квартал 2020 року, відтак і період за яким здійснюється сумування місць у рейтингу є 12 місяців 2020 року, а не виплату премії саме за перший квартал він не оспорює. Крім того, виплата оспорюваної винагороди визначено наказами № СП -2018-7386566, № PR-2014-96099, тобто керівництвом банку було прийнято рішення про виплату премій, а тому жодних інших рішень керівників для виплати винагороди не потрібно. Також вказує позивач, що при обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, судом вірно застосовано норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення з наступних підстав.
У відповідності до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Так судом встановлено, що з 26 листопада 2015 року ОСОБА_1 працював на посаді заступника директора філії банку - керівник напрямку обслуговування індивідуальних ВІП клієнтів Хмельницької філії Південно-Західного регіонального управління АТ КБ «Приватбанк».
Розпорядженням Хмельницької філії № СОМ-НМ-2016-11959160 про відрядження від 01.09.2016 року ОСОБА_1 було відряджено з м. Хмельницького у м. Дніпропетровськ для проведення взаємних консультацій по обміну досвідом по входженню на фінансовий ринок банківських послуг з 02.09.2016 року по 04.09.2016 року.
3.09.2016 року та 04.09.2016 року були вихідними днями, заробітну плату позивачу було виплачена лише за 1 день перебування у відрядженні, а саме за 02.09.2016 року, за інші дні перебування у відрядженні заробітна плата виплачена не була.
Розпорядженням Хмельницької філії №СОМ-ТЕ-2017- 11957508 про відрядження від 11.09.2017 року ОСОБА_1 було відряджено з м. Хмельницького у міста Київ та Дніпро для участі в тренінгу з 28.09.2017 по 02.10.2017 року.
29 і 30 вересня 2017 року були вихідними днями, заробітну плату позивачу було виплачена лише за 3 дні перебування у відрядженні , а саме 28.09, 01.10, 02.10 2017 року, за роботу у    вихідні дні заробітна плата виплачена не була.
Розпорядженням Хмельницької філії № №СОМ-ТЕ-2018-11999365 про відрядження від 03.09.2018 року ОСОБА_1 було відряджено з м. Хмельницького у м. Одеса для проведення взаємних консультацій по обміну досвідом по входженню на фінансовий ринок банківських послуг з 13.09.2018 по 16.09.2018 року.
14.09. і 15.09.2018 року були вихідними днями, заробітну плату позивачу було виплачена лише за 2 дні перебування у відрядженні, а саме за 13.09 і 16.09.2016 року, за інші дні перебування у відрядженні заробітна плата виплачена не була.
Розпорядженням Хмельницької філії № СОМ-ТЕ-2019-38031208 про відрядження від 22.03.2019 року ОСОБА_1 було відряджено з м. Хмельницького у м. Київ для отримання інформаційно-консультаційних послуг з 29.03.2019 по 31.03.2019 року.
30.03 і 31.03.2019 року були вихідними днями, заробітну плату позивачу було виплачена лише за один день перебування у відрядженні, а саме за 29.03.2019 року, за інші дні перебування у відрядженні заробітна плата виплачена не була.
Розпорядженням Хмельницької філії № СОМ-ТЕ- 2019-38062111про відрядження від 03.07.2019 року ОСОБА_1 було відряджено з м. Хмельницького у м. Дніпро для отримання інформаційно-консультаційних послуг з 03.07.2019 по 06.07.2019 року.
06.07.2019 року було вихідним днем, заробітну плату позивачу було виплачена за три дні перебування у відрядженні, а саме за 03.07-05.07.2019 року, за інші дні перебування у відрядженні заробітна плата виплачена не була.
Розпорядженням Хмельницької філії № СОМ-ТЕ-2019-38094361 про відрядження від 31.10.2019 року ОСОБА_1 було відряджено з м. Хмельницького у м. Дніпро з 06.11.2019 по 10.112019 року.
09.11, 10.11 2019 року були вихідними днями, заробітну плату позивачу було виплачена за три дні перебування у відрядженні, а саме за 06.11-08.11.2019 року, за інші дні перебування у відрядженні заробітна плата виплачена не була.
Розпорядженням Хмельницької філії № 3.19.0.0.0/2-6525659 про відрядження від 16.01.2020 року ОСОБА_1 було відряджено з м. Хмельницького у м. Київ з 23.01.2020 по 25.01.2020.
25.01.2020 року були вихідним днем, заробітну плату позивачу було виплачена за два дні перебування у відрядженні, а саме за 23.01-24.01.2020 року, за інші дні перебування у відрядженні заробітна плата виплачена не була.
Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.
Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
За нормами ст. 22 Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. 
Статтею 72 КЗпП України передбачено, що робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 КЗпП України.
Згідно зі статтею 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі відрядникам - за подвійними відрядними розцінками. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.
Відповідно до ст. 121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.
Відповідно до Наказу Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.03.1998 року № 218/2658 "Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон" (із змінами та доповненнями) (далі-Інструкція)" службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, об`єднання, установи, організації на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи».
Відповідно до Положення про відрядження, затвердженого головою правління «Приватбанк» від 2011 року, службовим відрядженням вважається поїздка працівника банку по розпорядженню керівника на визначений строк в другий населений пункт для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи. Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні чи святкові дні, то йому після повернення з відрядження у встановленому порядку надається другий день відпочинку.
Відповідно до Положення про відрядження, затвердженого рішенням правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 2017 року, службове відрядження це поїздка працівника за розпорядженню керівника або іншої уповноваженої особи банку на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи. Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні чи святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні йому виплачується відповідно до чинного законодавства у сфері регулювання трудових відносин.
Як встановлено судом позивач за розпорядженням керівника в 2016-2020 роках неодноразово спеціально відряджався для роботи у вихідні дні до інших населених пунктів для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи, однак заробітну плату за роботу у вказані вихідні дні йому нараховано та виплачено не було, інші дні відпочинку позивачу не надавалися і при звільненні оплата праці позивача у вихідні дні здійснена не була.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стягненню з позивача підлягає заробітна плата у подвійному розмірі, яка не була нарахована та виплачена позивачу за роботу у вихідні дні протягом 2016-2020 років у сумі 14106,48 грн., яка складається:
-1586,52грн. (396,63*2*2=1586,52грн., де 396,63 середньоденний заробіток, що визначений роботодавцем у розрахунковому листі за вересень 2016р.) подвійний середньоденний заробіток за роботу 03.09.2016р., та 04.09.2016р.;
-2015,60грн. (503,90*2*2=2015,60грн., де 503,90 середньоденний заробіток, що визначений роботодавцем у розрахунковому листі за жовтень 2017р.) - подвійний середньоденний заробіток за роботу 29.09.2017р., та 30.09.2017р.;
-2327,00грн. (581,75*2*2=2327,00грн., де 581,75 середньоденний заробіток, що визначений роботодавцем у розрахунковому листі за вересень 2018р.) подвійний середньоденний заробіток за роботу 15.09.2018р., та 16.09.2018р.;
-2561,00грн. (640,25*2*2=2561,00грн., де 640,25 середньоденний заробіток, що визначений роботодавцем у розрахунковому листі за березень 2018р.) - подвійний середньоденний заробіток за роботу 30.03.2019р., та 31.03.2019р.;
-1113,48грн. (556,74*2* 1=1113,48грн., де 556,74 - середньоденний заробіток, що визначений роботодавцем у розрахунковому листі за липень 2019р.) подвійний середньоденний заробіток за роботу 06.07.2019р.;
-3001,92 грн. (750,48*2*2=3001,92грн., де 750,48 середньоденний заробіток, що визначений роботодавцем у розрахунковому листі за листопад 2019р.) подвійний середньоденний заробіток за роботу 09.11.2019р., та 10.11.2019р.;
-1500,96 грн. (750,48*2* 1=1500,96грн., де 750,48 середньоденний заробіток, що визначений роботодавцем у розрахунковому листі за січень 2020р.) подвійний середньоденний заробіток за роботу 25.01.2020р.
Доводи апеляційної скарги в цій частині судового рішення, що дні відряджень, які припадали на дні приїзду з відрядження, зокрема, 04.09.2016, 16.09.2018, 31.03.2019, 09-10.11.2019, 25.01.2020 не підлягають компенсуванню у будь-якій формі у зв`язку з тим, що у ці дні працівник не залучався до виконання завдань, поставлених у розпорядженнях про відрядження слід відхилити.
Як зазначено в наказах у вказані дні позивач перебував у службових відрядженнях поза місцем постійної роботи, а відповідач не довів протилежного.
Що стосується тверджень апелянта, що позивач мав право на отримання іншого дня відпочинку згідно з положеннями внутрішніх документів Банку, то вказані положення стосуються лише днів відряджень в 2016 року. При цьому на думку суду вказані положення в певній суперечать нормам ст. 72 КЗпП, за нормами якої робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, як наданням іншого дня відпочинку, так і у грошовій формі у подвійному розмірі за згодою сторін.
При цьому Положенням про відрядження, затвердженого рішенням правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 2017 року, передбачено, що компенсація працівнику за роботу у вихідні дні під час відрядження виплачується відповідно до чинного законодавства у сфері регулювання трудових відносин, що кореспондується з норами ст.72 КЗпП. 
Однак в при вирішенні позовних вимог про стягнення на користь позивача додаткової винагороди кращому керівнику за результатами роботи за рік, то колегія суддів виходить з наступного.
Наказом № PR-2014-96099 від 14.01.2014 року зі змінами на підставі наказу № СП-2018-7386566 від 27.12.2018 «Про актуалізацію програми додаткового заохочення кращих працівників та керівників front office РП, кращих керівників напрямків middle office РП за підсумками року» введено програму додаткового заохочення кращих керівників бізнесових направлень, кращий керівник бізнесового напрямку визначається по кожному бізнесу по підсумкам кожного кварталу та за рік в цілому, критерій визначення кращого бізнесового керівника - місце в рейтингу ЕСП, кращим є керівник з самою меншою сумою місць рейтингу ЕСП, кращий керівник по результатам року отримує грошову премію в розмірі середньомісячного доходу співробітника.
В своїй позовній заяві, з чим погодився і суд, позивач посилався на те, що він протягом 4 кварталів 2020 року був кращим керівником бізнесу обслуговування індивідуальних ВІП-клієнтів, однак такі твердження є помилковими.
Однак з матеріалів справи вбачається, що позивач був кращим керівником лише протягом другого-четвертого кварталів 2020 року, а в першому кварталі таким на визнавався.
В послідуючому у відповіді на відзив позивач посилався на те, що він в 2020 році був кращим керівником вже по рейтингу ЕСП.
В апеляційній скарзі апелянт в свою чергу вказав, що кращим відділенням по рейтингу ЕСП є напрямок обслуговування клієнтів Чернігівського РУ. 
З вказаного слід дійти висновку, що визначення кращого по рейтингу керівника є виключною компетенцією керівництва установи.
Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до змісту статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
До інші заохочувальні та компенсаційні виплати належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Законодавство не вимагає, щоб власник реалізував свої повноваження збільшувати, зменшувати розміри надбавок, які виплачуються конкретним працівникам, повноваження повністю або частково позбавляти конкретного працівника надбавок обов`язково за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації. Власник має право самостійно вирішувати ці питання, якщо інше не передбачено колективним договором.
Частина четверта статті 97 КЗпП України, яка забороняє власникові приймати одностороннє рішення з питань оплати праці, що погіршує умови, встановлені у відповідному порядку, не стосується випадків, коли власник застосовує встановлені на підприємстві відповідно до законодавства умови оплати праці. Прийняття керівником підприємства в межах своєї компетенції рішення про зменшення розміру надбавки, позбавлення працівників надбавок повністю або частково, не можна кваліфікувати як погіршення умов оплати праці, про яке працівник повинен бути заздалегідь попереджений.
Згідно з наказом № PR-2014-96099 від 14.01.2014 року зі змінами на підставі наказу № СП-2018-7386566 від 27.12.2018 «Про актуалізацію програми додаткового заохочення кращих працівників та керівників front office РП, кращих керівників напрямків middle office РП за підсумками року». Положенням про управління мотивацією співробітників АТ КБ «ПриватБанк» підставою для виплати всіх видів змінної винагороди є наказ про виплату.
Тобто вказана винагорода виплачується працівникові виключно за рішенням керівника, а тому не є обов`язковою.
Така ж правова позиція викладена і в постанові Верховного Суджу від 11 жовтня 2021 року в справі № 201/532/20 року в аналогічних правовідносинах.
В даній справі наказ керівника установи про виплату вказаної вище винагороди не видавався.
На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та помилково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивач додаткової винагороди кращому керівнику бізнеса обслуговування індивідуальних ВІП-клієнтів за результатами року у розмірі 68426,85 грн., а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.
В той же час відповідно до ст. 117 ЦЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як встановлено судом відповідач не виплатив позивачу при звільненні заробітну плату в повному обсязі, а саме за роботу у вихідні дні протягом 2016-2020 років, а тому з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні
Відповідно роз`яснень п. 32 Пленуму верховного Суду України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зі змінами у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 зі змінами.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Відповідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки; у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.
П. 4 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Згідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
П. 8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. 
Отже за даними нормами нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.
Як вбачається з матеріалів справи позивач був звільнений з роботи 30 липня 2021 року, отже останніми 2 календарними місяцями роботи, що передували звільненні позивача з роботи, є травень та червень 2021 року.
Однак суд першої інстанції помилково при визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні взяв до уваги заробітну плату за червень та липень 2021 року, що суперечить положенням постанови КМ України № 100.
Крім того, суд першої інстанції вказав в рішенні розмір заробітної плати позивача за червень 2021 року в сумі 106596,49 грн, хоча позивач в позові вказував розмір заробітної плати за червень в сумі 85981,41.
Відповідно довідки з підприємства в травні 2021 року позивач відпрацював 18 робочих днів, а в червні 20 робочих дні, всього кількість відпрацьованих робочих днів за останні два календарні перед звільненням складає 38 робочий день, а його заробітна за відпрацьовані робочі дні в травні складала 64877,24 грн., а в червні 67237,84 грн.
При цьому колегія суддів приймає до уваги, що в червні 2021 року позивач отримав також лікарняні, які враховані в розрахунковому листі в загальній сумі заробітної плати за червень 2021 року, однак згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 не можуть бути взяті при розрахунку середньої заробітної плати. 
Отже середньоденна заробітна плата позивача для обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 складає 3476,71 грн. (64877,24 +67237,84/38).
За період несвоєчасного розрахунку при звільненні відповідача кількість робочих днів складала 98 робочих дні, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу становить = 340717,58 грн. ( 3476,71х 98 робочих днів за період з 01.08.2021 року по 10.12.2021 року). 
На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, помилково в порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 визначив базові місяці для нарахування середньоденнного заробітку - червень та липень 2021 року, помилково дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача додаткової винагороди кращому керівнику бізнеса обслуговування індивідуальних ВІП-клієнтів за результатами року у розмірі 68426,85 грн, а тому рішення суду в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню з підстав невідповідності і висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення невиплаченої заробітної плати в сумі 14 106 грн 48 коп та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 340 717 грн 58 коп.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 3632 грн. судового збору, оскільки позов задоволено частково в розмірі 32% від заявлених позовних вимог, ставка судового збору, що підлягала сплаті при подачі позову, складає 11350 ( 5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб на час подання позову - максимальний розмір для фізичних осіб.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2021 року в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ЄДРПУО 14360570) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі в сумі у сумі 14106,48 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 340717,58 грн.
В решті позову в цій частині відмовити.
Стягнути Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ЄДРПУО 14360570) в дохід держави судовий збір в сумі 3632 грн.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 07 червня 2022 року. 
Судді                                         А.М. Костенко
Р.С. Гринчук
Т.В. Спірідонова