ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 червня 2022 року                                                                                      Справа № 902/34/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. ,  суддя Савченко Г.І. 

секретар судового засідання Кушнірук Р.В. 

за участю представників сторін:
від позивача: Омельченко А.В. - адвокат, представник за ордером серії РН-738 №0033 
                                                       від 30.05.2022р.
від відповідача: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод" 
на рішення Господарського суду Вінницької області, ухваленого 14.04.22р. суддею      Матвійчуком В.В. о 10:30 год. у м.Вінниці, повний текст складено  20.04.22р. 
у справі № 902/34/22 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "ДНЛ Груп" 
до   Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод" 
про стягнення 657 099,17грн.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.04.2022р. у справі №902/34/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "ДНЛ Груп" до Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод" про стягнення 657 099,17грн. задоволено частково.
Стягнуто з Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "ДНЛ Груп"  601 325,04грн. - основного боргу; 5  683,76грн. - 3% річних; 17  618,82грн. - інфляційних збитків та 9  369,42грн. -   витрат зі сплати судового збору.
В решті позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Державне підприємство "45 Експериментальний механічний завод" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати.
Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:
- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;
- зазначає, що суд першої інстанції вказує на те, що матеріалами справи підтверджено та відповідачем не спростовано, що останнім не виконано обов`язку щодо сплати вартості поставленого товару. Поряд з тим, судом не з`ясовано чи мав можливість відповідач оплатити отриманий товар;
- вказує, що у відповідача склалися обставини, що ускладнювали виконання зобов`язань за договором укладеним між позивачем та відповідачем в повному обсязі, в строки визначені договором, а саме несприятлива фінансова ситуація, пов`язана із не вчасним отриманням авансового платежу за укладеними державними  контрактами та відсутністю обігових коштів, а також відкритої кредитної лінії;
- стверджує, що відповідач планував розрахуватися з позивачем за рахунок коштів отриманих за виконання договорів №370/3/5/2/1/9 та №370/3/5/2/1/8 від 25.08.2021р. укладених з МОУ. Проте, під час виконання вищевказаних договорів у відповідача виникли форс-мажорі обставини, що унеможливили вчасне їх виконання. Дане підтверджується висновками Вінницької ТПП від 24.12.2021р. за №23/12/501 та 23/12/502 та відповідними сертифікатами, що містяться в матеріалах справи;
- вказує на характері діяльності підприємства, що має велике значення в даній справі. Основний напрямок діяльності підприємства це виконання замовлень для Міністерства оборони України. Застосування до ДП "45 ЕМЗ" примусових заходів стягнення заборгованості унеможливить виконання державних завдань та поставить підприємство на межу повної зупинки виробництва. Під зривом можуть бути Державні оборонні замовлення;
- зауважує, що суд не надав відповідачу строк на усунення порушень (надання клопотання про поновлення пропущеного строку на подачу позову), не взяв до уваги будь які пояснення відповідача, не врахував їх та не надав їм належної оцінки, що призвело до прийняття незаконного рішення;
- констатує, що місцевий господарський суд, розглянувши дану справу, допустився порушення норм процесуального права, що у відповідності до заведених приписів процесуального законодавства є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення. Відтак, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Вінницької області від 14.04.2022р. скасуванню.
Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №902/34/22/2493/22 від 10.05.2022р. матеріали справи №902/34/22 витребувано з Господарського суду Вінницької області.
17.05.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №902/34/22.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду  від 18.05.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод" на рішення Господарського суду Вінницької області від 14.04.22р. у справі №902/34/22 та призначено справу №902/34/22 до розгляду на 07.06.2022р. об 15:00год., тощо.
Сторони у справі були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відповідач у справі наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання 07.06.2022р. не з`явився, своїх повноважних представників не направив.
Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю відповідача у справі.
Представник позивача у письмовому відзиві від 01.06.2022р. на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 07.06.2022р. заперечив проти її доводів, вважаючи її безпідставною  та необґрунтованою. Просить суд рішення  Господарського суду Вінницької області від 14.04.2022р. у справі №902/34/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 19.08.2021р. між Державним підприємством "45 експериментальний механічний завод" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "ДНЛ Груп" (постачальник) укладено договір поставки № 68-45П-21. (далі - договір), згідно п.1.1 якого, у порядку та на умовах, визначених даним договором, постачальник зобов`язується партіями, відповідно до Заявок покупця, поставляти покупцю у власність товар (код за ДК 021:2015 (CPV): Сплави 14620000-3), найменування, кількість та ціна якого визначаються згідно зі Специфікацією, яка міститься в додатку 1 до договору і є його невід`ємною частиною (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його в порядку та на умовах даного договору.
Партією товару за договором є кількість і асортимент товару, що визначені кожною окремою заявкою покупця за цим договором (далі - заявка). Замовлення покупцем товару (партії товару) здійснюється шляхом надання заявки постачальнику електронним листом на адресу: dnl.d@ukr.net, або телефонним зв`язком: за номером телефону (0562) 39-79-89. (п.1.2 договору).
Загальна сума (ціна) договору та ціна за одиницю товару зазначаються в Специфікації та включають у себе вартість тари та упаковки товару, всі податки, збори та інші обов`язкові платежі, що сплачуються постачальником, вартість доставки товару до місця поставки, вартість страхування, завантаження розвантаження та всі інші витрати постачальника, пов`язані з виконанням цього договору. Ціна товару визначається в національній валюті України. (п.2.1 договору)
Пунктом 2.3 договору встановлено, що розрахунок здійснюється за кожну окрему поставлену партію товару протягом 2 календарних дні після підписання акта приймання-передачі або видаткової накладної на партію товару.
Поставка товару здійснюється згідно з Правилами "Інкотермс" у редакції 2010 року на умовах поставки FСА (склад постачальника, м.Дніпро), що визначено в Специфікації до договору та у строк відповідно до заявок покупця транспортом покупця. (п.3.1 договору).
Датою поставки (передачі) товару та переходу права власності на товар є дата фактичного отримання товару покупцем від постачальника у відповідності до належно оформлених первинних документів. Видаткова накладна або акт приймання-передачі товару (далі разом - первинні документи) крім обов`язкових реквізитів, передбачених чинним законодавством, повинні містити посилання на номер та дату договору та відповідний номер та дату Заявки, згідно з якою здійснюється поставка товару (п.3.3 договору).
У відповідності до п.3.4 договору, постачальник зобов`язаний одночасно з поставкою кожної партії товару надати покупцю оригінали або належним чином завірені копії документів, що передбачені чинним законодавством України як обов`язкові для такого виду товару, а також додаткові документи у відповідності до умов закупівлі та Специфікації, що підтверджують якість товару.
Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2021р., а в частині розрахунків та гарантійних зобов`язань до повного виконання зобов`язань за даним договором (п.5.1 договору).
Додатком 1 до договору (Специфікація) погоджено найменування, кількість, ціну за одиницю та загальну вартість товару, що підлягає поставці.
Згідно п.1 додатку 1 (Специфікація) загальна сума договору становить: без ПДВ 502100,00грн., разом з ПДВ 602 520,00грн..
У п.5 додатку 1 (Специфікація) визначено, що оплата товару здійснюється наступним чином: оплата 100% після постачання товару протягом 2-х календарних днів.
Пунктом 7 додатку 1 (Специфікація) встановлено строк поставки товару до 27.08.2021р..
В подальшому, позивачем на виконання умов договору поставки №68-45П-21 від 19.08.2021р.,  поставлено відповідачу товар на загальну суму 601325,04грн., що підтверджується видатковою накладною №6009 від 02.09.2021р., товарно-транспортною накладною №Р6009 від 02.09.2021р..
Однак, відповідач в порушення умов договору та взятих на себе зобов`язань не сплатив вартість отриманого товару, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 601 325,04грн..
За вказаних обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "ДНЛ Груп" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод" про стягнення заборгованості в загальному розмірі 657 099,17грн, з яких: 601 325,04грн. - основний борг; 17 618,82грн. - інфляційні втрати; 5 683,76грн. - 3% річних; 32 471,55грн. - пеня.
Обґрунтовуючи позовну заяву, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "ДНЛ Груп" посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №68-45П-21 від 19.08.2021р. в частині проведення розрахунків за поставлений товар.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 13.01.2022р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/34/22 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 03.02.2022р..
Виконавши завдання підготовчого провадження, Господарським судом Вінницької області закрито дану стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 03.03.2022р., про що 03.02.2022р. постановлено протокольну ухвалу.
02.03.2022р. на електронну адресу суду від відповідача надійшли пояснення на позовну заяву №159 від 28.02.2022р., в якому відповідач заперечує проти позовних вимог позивача посилаючись на форс мажорні обставини, що виникли під час виконання зобов`язань за договором поставки №68-45П-21 від 19.08.2021р.. Також, до зазначених пояснень долучено висновки Вінницької торгово-промислової палати №23/12/501 від 24.12.2021р., №23/12/502 від 24.12.2021р., №23/12/503 від 24.12.2021р., сертифікати Вінницької торгово-промислової палати №0500-22-0071 від 18.02.2022р., №23/12/49 від 18.02.2022р., №23/12/51 від 18.02.2022р. та знімок екрану про надсилання електронних доказів на пошту - lcherheta.v@gmail.com.
Однак, вказані пояснення відповідача суд залишив без розгляду.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 03.03.2022р., з підстав введення в Україні воєнного стану та відсутність позиції учасників справи щодо можливості розгляду справи за відсутності їх представників, розгляд справи по суті відкладено на 14.04.2022р..
12.04.2022р. до Господарського суду Вінницької області надійшов лист б/н від 11.04.2022р. (вх.№01-34/2810/22), в прохальній частині позивач просить визнати поважними причини пропуску строку на подачу відповіді на відзив та поновити ТОВ "Торговий Дом "ДНЛ Груп" пропущений процесуальний строк для подання відповіді на відзив, який судом залишено без розгляду.
12.04.2022р. до Господарського суду Вінницької області надійшла відповідь на відзив б/н від 11.04.2022р. (вх.№01-34/2811/22) з додатками за підписом представника позивача - адвоката Шевченка В.В., однак судом залишено його без розгляду.
Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.04.2022р. у справі №902/34/22 позов задоволено частково.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).
Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.
За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №.№2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.
Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.
У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.
За змістом ч. 1 ст.265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, а тому обов`язок покупця сплатити продавцеві повну ціну переданого товару складає зміст основних його зобов`язань відповідно до ст.692 ЦК України.
За змістом ст.655 ЦК України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Згідно зі ст.ст.193, 202 ГК України, ст.ст.525, 526, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Положеннями ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За умовами ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як вбачається з матеріалів справи, 19.08.2021р. між Державним підприємством "45 експериментальний механічний завод" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "ДНЛ Груп" (постачальник) укладено договір поставки №68-45П-21 згідно п.1.1 якого, у порядку та на умовах, визначених даним договором, постачальник зобов`язується партіями, відповідно до Заявок покупця, поставляти покупцю у власність товар (код за ДК 021:2015 (CPV): Сплави 14620000-3), найменування, кількість та ціна якого визначаються згідно зі Специфікацією, яка міститься в додатку 1 до договору і є його невід`ємною частиною (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його в порядку та на умовах даного договору.
Позивачем на виконання умов договору поставки  №68-45П-21 від 19.08.2021р.,  поставлено відповідачу товар на загальну суму 601325,04грн., що підтверджується видатковою накладною №6009 від 02.09.2021р., товарно-транспортною накладною №Р6009 від 02.09.2021р..
Вказаними  видатковою та товарно-транспортною накладними підтверджується факт отримання відповідачем від позивача товару за договором на загальну суму 601 325,04грн..
Однак, відповідач в порушення умов договору та взятих на себе зобов`язань не сплатив вартість отриманого товару, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 601 325,04грн..
Відповідних доказів на підтвердження здійснення відповідачем повної оплати за товар за договором матеріали  справи не містять. 
Враховуючи вище викладене колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що основний борг в сумі 601 325,04грн. доведений належними та допустимими доказами, його наявність і розмір відповідачем не спростовані, відтак вимога позивача про стягнення з відповідача 601 325,04грн. боргу підлягає до задоволення.
Крім того, за порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивачем заявлено до стягнення  32 471,55грн. пені, 5 683,76грн. три проценти річних та 17 618,82грн. інфляційних втрат.
Зокрема, розглядаючи вимогу позивача про стягнення 32 471,55грн пені, нарахованої за період з 06.09.2021р. по 29.12.2021р., слід зазначити наступне.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).
У відповідності до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За приписами ст.ст.546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.
Відповідно до ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
При цьому, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 2 ст.232 ГК України).
За приписами ч.ч.1, 2 ст.551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Частиною 2 ст.343 ГК України  пвстановлено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст.3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
За приписами ч.ч.1, 4, 7  ст.179 ГК України,  майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими      Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
У відповідності до ч.1 ст.180 Господарського кодексу України,  зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
Враховуючи вищенаведені положеннями законодавства, господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.
Тлумачення умов укладеного сторонами договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.
В силу ч.ч.4, 6  ст.231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Аналізуючи зміст вищевказаних положень законодавства слід дійти висновку, що розмір пені та штрафу за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені та штрафу, або містить умову про те, що вони нараховуються відповідно до чинного законодавства, сума пені та штрафу може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.09.2019р. у справі №908/1501/18.
Судом встановлено, що жодним з пунктів договору поставки №688-45П-21 від 19.08.2021р. не встановлено обов`язок відповідача, як покупця, сплачувати пеню в разі порушення ним грошового зобов`язання за договором.
Також, відповідних доказів на підтвердження внесення змін до договору поставки №688-45П-21 від 19.08.2021р. стосовно сплати пені матеріали справи також не містять.
Враховуючи викладене вище. а також те, що умовами договору поставки №688-45П-21 від 19.08.2021 не визначено розміру пені за порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання, а положеннями Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та  ст.231 ГК України не встановлено конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, а лише встановлено порядок їх визначення у договорі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування такої міри відповідальності як договірна неустойка за відсутності конкретно визначеного її розміру в Договорі та законі, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача 32 471,55грн. пені не підлягає до задоволення.
Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 17618,82грн інфляційних втрат та 5683,76грн - 3% річних, нарахованих за період з 06.09.2021р. по 29.12.2021р..
Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Грошовим є зобов`язання, за яким боржник зобов`язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних та інфляційних втрат в порядку ст.625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Водночас, обов`язковою умовою для застосування відповідальності за неналежне виконання особою взятих на себе грошових зобов`язань є наявність прострочення боржником виконання такого зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Перевіривши здійснений позивачем та місцевим господарським судом розрахунки розміру інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 06.09.2021р. по 29.12.2021р.., колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з їх розрахунками та зазначає, що задоволенню підлягає вимога позивача до відповідача про стягнення 17 618,82грн інфляційних втрат та 5  683,76грн - 3% річних, нарахованих у визначені періоди.
За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.
Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства в частині залишення без розгляду  поданого відповідачем відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 02.03.2022р. на електронну адресу Господарського суду Вінницької області надійшли пояснення на позовну заяву №159 від 28.02.2022р., скріплені електронним цифровим підписом директора Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод" Ляпун М.М., за змістом яких відповідач заперечує проти позовних вимог позивача посилаючись на форс мажорні обставини, що виникли під час виконання зобов`язань за Договором поставки № 68-45П-21 від 19.08.2021. 
До зазначених пояснень долучено висновки Вінницької торгово-промислової палати №23/12/501 від 24.12.2021р., №23/12/502 від 24.12.2021р., № 23/12/503 від 24.12.2021р., сертифікати Вінницької торгово-промислової палати №0500-22-0071 від 18.02.2022р., №23/12/49 від 18.02.2022р., № 23/12/51 від 18.02.2022р. та знімок екрану про надсилання електронних доказів на пошту - lcherheta.v@gmail.com.
Частини 1 та 8  ст.165 ГПК України надають право відповідачеві формувати свою правову позицію по справі шляхом подання відзиву у строк, встановлений судом.
Частинами 1 та 2  ст.114 ГПК України передбачено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Як встановлено судом, ухвалою Господарського суду Вінницької області про відкриття провадження у справі від 13.01.2022р. відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 2100700047760, ухвала суду від 13.01.2022р. отримана відповідачем 17.01.2022р..
Отже, відповідачу був встановлений 15-ти денний строк від 17.01.2022р.. Відповідно, строк на подання відзиву сплив 01.02.2022р..
Однак, пояснення відповідача надійшли на електронну адресу суду 02.03.2022р., тобто з порушенням встановленого судом строку, без клопотання про поновлення відповідного пропущеного строку.
Щодо долучених до пояснень доказів, слід звернути увагу на положення п.4 ч.2  ст.42 ГПК України, відповідно до якої учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. При цьому частинами 3, 4, 5 ст.80 ГПК України встановлено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Як зазначалось вище, пояснення відповідача разом з доказами надійшли на електронну адресу суду 02.03.2022р., тоді як строк на подання доказів збіг 01.02.2022р..
Відповідно до  п.6 ч.2 ст.42 ГПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Згідно ст.118 ГПК України,  право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За приписами ч.2 ст.119 ГПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
У відповідності до ч.4 ст.13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, враховуючи те, що пояснення відповідача на позовну заяву з доданими до них доказами подано до суду з пропуском встановленого судом процесуального строку, без клопотання про поновлення, а тому колія суддів апеляційної інстанції вважає, що  суд першої інстанції правомірно  залишив їх без розгляду.
Щодо доводів скаржника викладених про наявність форс-мажорних обставин, суд апеляційної зазначає наступне.
Згідно п.4.6 договору поставки  №68-45П-21 від 19.08.2021р. сторони договору звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань у разі виникнення обставин непереборної сили (форс-мажорні обставини), які не існували під час укладання договору, виникли поза волею сторін, якщо ці обставини вплинули на виконання договору. Відсутність у боржника коштів, потрібних для виконання зобов`язань за договором або відсутність у сторони відповідних дозвільних документів необхідних для виконання договору не є обставинами непереборної сили.
За визначенням підпункту 3.1.1 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням президії ТПП України від 15.07.2017р. №40(3) (чинного на час виникнення спірних правовідносин) форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (Force Majeure) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно впливають на виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.
Не вважаються форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) фінансова та економічна криза, дефолт, зростання офіційного та комерційного курсів іноземної валюти, недодержання/порушення своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язань товарів, відсутність у боржника необхідних коштів тощо (пункт 3.2 Регламенту).
З наведеного слідує, що порушення зобов`язань контрагентами відповідача, зокрема і за договорами №370/3/5/2/1/10, №370/3/5/2/1/9 та №370/3/5/2/1/8, не вважаються форс-мажорними обставинами та не звільняють відповідача від відповідальності за невиконання або неналежне виконання договору поставки №68-45П-21 від 19.08.2021р., який є предметом розгляду у даній справі.
Також, судом апеляційної інстанції не приймаються в якості доказів неможливості своєчасного виконання обов`язків відповідача по оплаті товару за договором поставки №68-45П-21 від 19.08.2021р. висновки Вінницької торгово-промислової палати від 24.12.2021р. №23/12/501, 23/12/502, 23/12/503 та сертифікати №0500-22-0070, №0500-22-0071, №0500-22-0072 від 18.02.2022р. №23/12/49, №23/12/50, №23/12/51, оскільки останні підтверджують неможливість виконання своїх обов`язків Державним підприємством "45 Експериментальний механічний завод" за Договорами про закупівлю послуг за державні кошти №370/3/5/2/1/10, №370/3/5/2/1/9 та №370/3/5/2/1/8 від 25.08.2021р., укладеними з Міністерством оборони України, а не з позивачем у цій справі ТОВ "Торговий Дом "ДНЛ Груп". 
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що інші заперечення скаржника та відповідні обґрунтування в апеляційній скарзі щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд справи по суті.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, рішення Господарського суду Вінницької області від 14.04.2022р. у справі №902/34/22 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод"  - без задоволення.
Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -
                      
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 14.04.2022р. у справі №902/34/22  - без змін.
2. Справу №902/34/22 повернути до Господарського суду Вінницької області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "08" червня 2022 р.

Головуючий  суддя                                                                      Павлюк І.Ю. 

Суддя                                                                                              Демидюк О.О.  

Суддя                                                                                              Савченко Г.І.