КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                                 Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/1995/2022
 
                                             П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                          Справа № 759/5087/21
 
30 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                      - Борисової О.В.    
                                - Левенця Б.Б.
при секретарі           - Шпильовій Я.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Остапенка Андрія Ігоровича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Твердохліб Ю.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
                                          в с т а н о в и в:
 
У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 16 вересня 2019 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США, зі сплатою винагороди за користування позикою у розмірі 5 000,00 доларів США, а останній зобов`язувався повернути грошові кошти разом з винагородою через рік, одним днем, а саме: 16 вересня 2020 року. При порушенні строку повернення позики позичальник, на узгоджених сторонами договору умовах, викладених  у пункті 5.1.договору, зобов`язується сплатити позикодавцю штраф у розмірі 50% від загальної суми позики. Факт одержання позики підтверджується розпискою від 16 вересня 2019 року, власноручно написаною позичальником ОСОБА_1 .
Зазначав, що увстановлений строкпозичальник  ОСОБА_1 зобов`язання не виконав, грошові кошти разом з винагородою не повернув, на письмову вимогу позивачапро погашення заборгованості не відреагував.
Посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість, позивач просив стягнути з відповідача  ОСОБА_1 на його користь борг у розмірі 20 000,00 доларів США, винагороду у розмірі 5 000,00 доларів США та 10 000,00 доларів США штрафу, передбаченого пунктом 5.1. договору, а всього 35 000,00 доларів США, що в еквіваленті до гривні за офіційним курсом Національного банку України становить 969 500,00 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 16 вересня 2019 року у розмірі 969 500,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір 9 695, 00 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції,  представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Остапенко Андрій Ігорович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного розгляду просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити повністю.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду є незаконним, ухвалене при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не встановив справжню правову природу договору від 16 вересня 2019 року та розписки до нього, не дослідив оригінали цих доказів, внаслідок чого зробив у рішенні передчасні висновки про наявність між сторонами правовідносин позики, що не відповідає обставинам справи.
Поза увагою суду першої інстанції залишились і правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 723/304/16-ц від 23 жовтня 2019 року, у справі № 464/3790/16-ц від 16 січня 2019 року, в яких визначено, що суди, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 ніяких договорів позики з   ОСОБА_2 або іншими особами ніколи не укладав (не підписував), гроші в борг ні у кого не брав (не позичав), з   ОСОБА_2 особисто не знайомий. Відповідач є 70-річним пенсіонером, не працює, живе на пенсію за віком, підприємницькою діяльністю не займається. Крім того, він ніколи не підписував та не подавав до Святошинського районного суду міста Києва заяву про визнання позову, пред`явленого   ОСОБА_2 , що розглядався в рамках цивільної справи № 759/5087/21. 
Про слухання даної справи залучений до участі у справі відповідач нічого не знав, в місті Києві ніколи не проживав та не мав зареєстрованого місця проживання, що підтверджується, зокрема, відомостями ГУ ДМС у м. Києві, витребуваних судом першої інстанції (а.с. 7-8, 14 том 1). Вказана у позовній заяві адреса нібито проживання відповідача АДРЕСА_1  не має до відповідача     ОСОБА_1 а жодного відношення. За цією адресою він ніколи не проживав.
До того ж, як вбачається з дійсних паспортних даних відповідача, місце проживання останнього зареєстровано за адресою:    АДРЕСА_2 (тимчасово окупована територія України) і як внутрішньо переміщена особа відповідач має офіційну реєстрацію за адресою:  АДРЕСА_3 . За цією адресою він може отримувати офіційну кореспонденцію, але на цю адресу будь-яких листів на його ім`я не надходило.
На даний час відповідач   ОСОБА_1 фактично перебуває за місцем реєстрації, тобто, в м. Макіївка (тимчасово окупована територія). На території, підконтрольній Уряду України, відповідач востаннє був орієнтовно в грудні 2020 року, що може бути підтверджено офіційними відомостями Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону/лінії розмежування сторін збройного конфлікту (клопотання про витребування відповідних доказів додається).
Отже, з наведених вище причин відповідач не міг підписати та направити до суду наявні в матеріалах справи № 759/5087/21 заяви, складені та підписані нібито від його імені: про визнання позову та про розгляд справи у його відсутність, зокрема, про розгляд у його відсутність апеляційної скарги нібито нового кредитора (а. с. 15, 24, 31, 97 том 1). 
Звернув увагу суду апеляційної інстанції на те, що ні позивач ОСОБА_2 , ні заявник (новий кредитор) ОСОБА_3 , жодного разу особисто до суду першої інстанції не з`явилися, оригінали документів суду не подавали, а вся комунікація з судом здійснювалася виключно поштою.
Вважає, що позивач ОСОБА_2 або невідомі особи, які використовують його, ОСОБА_2 , персональні дані, що виглядає більш ймовірним (в матеріалах справи немає навіть копії паспорта позивача), ввів в оману суд першої інстанції шляхом подання завідомо недостовірних та підроблених доказів (договору позики, розписки, заяв відповідача про визнання позову), внаслідок чого заволодів майном (грошовими коштами) відповідача на суму 979 195,00 грн., тобто, на суму, яку відповідач тепер зобов`язаний сплатити на користь ОСОБА_2 (або осіб, що використовують персональні дані та особисті документи останнього) на підставі оскаржуваного судового рішення, тобто, вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 190 та ч. 2 ст. 384 КК України.
В подальшому, заявник ОСОБА_3 або невідомі особи, які використовують її, ОСОБА_3 , персональні дані, що виглядає більш ймовірним (в матеріалах справи є лише фотокопія першої та другої сторінок її паспорта, а.с. 61-62), тричі зверталася до Святошинського районного суду міста Києва із заявами про заміну сторони (позивача, стягувача) у виконавчому провадженні (а. с. 36-37, 46, 56 том 1), посилаючись на договір про відступлення права вимоги від 04 вересня 2021 року, який нотаріально не посвідчений (а.с. 38 том 1), згідно якого вона нібито за 5 000,00 доларів США придбала у   ОСОБА_2 право вимоги до відповідача   ОСОБА_1 за договором позики від 16 вересня 2019 року.
Крім того, доказами того, що у цій справі мало місце шахрайство і правовідносини позики між сторонами відсутні, на думку представника відповідача, можуть бути  також обставини та факти, що встановлені у судових рішеннях в інших справах, розміщених на офіційному веб-порталі «Судова влада України» та в Єдиному державному реєстрі судових рішень:№ 273/396/21, провадження № 2/273/143/21; № 940/251/21, провадження № 2/940/235/21; № 735/208/21, провадження № 2/735/151/2021; № 285/2615/21, провадження № 2/0285/707/21, так як в Єдиному державному реєстрі судових рішень містяться й інші судові справи за позовами нібито того самого ОСОБА_2 (позивача в даній справі) до фізичних осіб про стягнення сумнівних боргів.
Вважає, що для повного, всебічного та об`єктивного розгляду цієї справи, зокрема, але не виключно, для встановлення наявності у позивача та нового кредитора необхідного обсягу цивільної процесуальної правосуб`єктності, з`ясування факту їх обізнаності про відповідну цивільну справу, необхідно визнати обов`язковою явку до суду апеляційної інстанції позивача ОСОБА_2 (з паспортом) та особу ОСОБА_3 (з паспортом), яка нібито є новим кредитором, а також зобов`язати вказаних осіб надати апеляційному суду оригінали договору позики та розписки від 16 вересня 2019 року, якими обґрунтовується позов, а також оригінал договору про відступлення права вимоги, яким обґрунтовується заява про заміну сторони у виконавчому провадженні, та існування яких сторона відповідача ставить під сумнів.
Представник відповідача письмово подав клопотання, яке підтримано в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, про визнання обов`язковою явки до суду позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як нового кредитора за борговим зобов`язанням, з паспортами; про витребування у позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як нового кредитора за борговим зобов`язанням, оригіналу договору позики від 16 вересня 2019 року, оригіналу розписки від 16 вересня 2019 року та оригіналу договору про відступлення права вимоги від 04 вересня 2021 року для огляду в судовому засіданні, долучення їх до матеріалів справи та проведення почеркознавчої експертизи (у разу подання оригіналів відповідних доказів), а також копії паспортів громадянина України з інформацією про зареєстроване місце проживання (або довідки з Єдиного державного демографічного реєстру) для долучення до матеріалів справи; про витребування у позивача ОСОБА_2 оригіналу пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , серія НОМЕР_2 , яке він використовував як підставу для звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви, для огляду в судовому засіданні.
За умови подання оригіналівдокументів, якими обґрунтовується позов,  відповідач вважав необхідним заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.
Крім того, просив під час апеляційного розгляду дослідити докази, додані до апеляційної скарги, посилаючись на те, що вказані докази відповідач не мав можливості подати до суду першої інстанції, так як він не брав участі в розгляді справи та не був обізнаний про слухання цієї справи в суді.
Просив також постановити окрему ухвалу, якою довести до відома правоохоронних органів факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 384 КК України - введення в оману суду шляхом подання до суду завідомо недостовірних та підроблених доказів.
У визначений ухвалою суду строк позивач  ОСОБА_2 не скористався процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_1 .
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача  ОСОБА_1 - адвокат Остапенко Андрій Ігорович підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (особа, яка пред?являє договір про відступлення право вимоги від 04 вересня 2021 року, за яким позивач ОСОБА_2 передав їй право вимоги за договором позики від 16 вересня 2019 року), явка яких в судове засідання апеляційного суду була визнана обов`язковою, в судове засідання повторно не з`явились. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялись у встановленому законом порядку.
Відповідно до вимог ст.ст. 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги представника відповідача  ОСОБА_1 - адвоката Остапенка Андрія Ігоровича, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, щозгідно з умовами письмового договору позики від 16 вересня 2019 року, без нотаріального його посвідчення, з однією сторони ОСОБА_2   - позикодавець, і з іншої сторони ОСОБА_1 - позичальник,  уклали цей договір про наступне: в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у пункті 2 цього договору, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений даним договором строк та на визначених договором умовах - пункт 1 договору (а.с. 7-10 том 1).
Відповідно до підпункту 2.1. пункту 2 вказаного договору, розмір позики становить 20 000,00 доларів США.
Сторони погодили, що позикодавець надає позику в день підписання договору. А позичальник своїм підписом на цьому договорі засвідчує, що грошові кошти від позикодавця він отримав у повному обсязі до підписання цього договору - підпункти 3.1, 3.2. пункту 3 договору.
Як передбачено підпунктами 2.2., 2.3. пункту 2 даного договору,  за користування позикою позичальник має сплатити позикодавцю винагороду у розмірі 5 000,00 доларів США, виплата якої здійснюється одним платежем разом з усією сумою позики через 1 рік, а саме 16 вересня 2020 року.
Сторони визначили, що позичальник зобов`язується повернути грошові кошти одним днем, не пізніше 16 вересня 2020 року - підпункт 4.1. пункт 4 договору.
Позика вважається повернутою в момент фактичної передачі позичальником позикодавцеві суми позики, визначеної у п.п. 2.1, 2.3. цього договору, що підтверджує оформлена належним чином розписка - підпункт 5.1. пункт 5 договору.
При порушенні позичальником строку повернення позики, вказаного у п. 4.1. договору, позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю штраф у розмірі 50% від загальної суми позики - підпункт 5.2. пункту 5 договору.
Згідно з підпунктом 6.2. пункту 6 договору сторони визначили, що місцем виконання договору є адреса проживання позикодавця: АДРЕСА_4 . Будь-які можливі спори, які випливають з цього договору, можуть розглядатися судом, до територіальної підсудності якого відносить дана адреса.
Одержання позики підтверджується розпискою від 16 вересня 2019 року, за змістом якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 гроші в сумі 20 000,00 доларів США згідно договору позики від 16 вересня 2019 року (а.с. 3 том 1 зворот).
Із письмової вимоги від 15 вересня 2020 року, надісланої ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що позивач терміново просив повернути грошові кошти, отримані ОСОБА_1 за договором позики від 16 вересня 2019 року (а.с. 4 том 1).
На підтвердження позовних вимог сторона позивача надала суду ксерокопію договору позики від 16 вересня 2019 року, ксерокопію розписки від 16 вересня 2019 року, ксерокопію письмової вимоги від 15 вересня 2020 року.
З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції після відкриття провадження у справі за пред`явленим позовом ОСОБА_2 призначено  проведення підготовчого засідання.
Виклик учасників справи у підготовче засідання здійснювався судом першої інстанції судовими повістками про виклик за адресами, зазначеними у позовній заяві: позивача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , відповідача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому, із витребуваної судом першої інстанції інформації з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області стосовно залученого відповідача ОСОБА_1 вбачається, що зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 по місту Києву та Київській області, у тому числі за адресою, зазначеною у позовній заяві: АДРЕСА_1 не значиться (а.с. 14-14 зворот том 1).
Сторони у справі жодного разу в підготовче засідання не з`явились, від їх імені на адресу суду поштовим зв`язком надійшли заяви.
31 березня 2021 року Святошинським районним судом міста Києва зареєстрована заява від імені ОСОБА_1 про визнання позову відповідачем, з проханням здійснювати розгляд справи без його участі (а.с. 15, 16 том 1).
02 квітня 2021 року за вхідним номером 2166 судом зареєстрована письмова заява від імені ОСОБА_2 про розгляду справи у його відсутності, про підтримання позовних вимог у повному обсязі, та відсутність заперечень щодо ухвалення заочного рішення у справі, у випадку неявки відповідача. 
У поданій заяві ОСОБА_2 (вхідний № 2166 від 02 квітня 2021 року) також міститься інформація про те, що у розмові з відповідачем останній запевнив  ОСОБА_2 , що не заперечує проти позову та обіцяв направити до суду заяву про визнання позову. Отже, у випадку, якщо відповідач подасть таку заяву, позивач ОСОБА_2 просив суд, відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України, у підготовчому судовому засіданні ухвалити відповідне рішення  (а.с. 17, 18 том 1). 
06 травня 2021 року до суду першої інстанції повторно поштовим зв`язком надійшла письмова заява від імені ОСОБА_1 (визначений відповідач за позовом), за змістом якої автор звернення повністю підтримує раніше подану заяву про визнання позову та просить розглядати справу, призначену на 13 травня 2021 року, без його участі (а.с. 24 том 1).
В підготовче судове засідання, призначене судом першої інстанції в останнє на 13 травня 2021 року, учасники справи не з`явились, та за результатами підготовчого провадження судом першої інстанції ухвалено рішення.
Задовольняючи позов про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 16вересня 2019 року у розмірі 969 500,00 грн., суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що відповідач ОСОБА_1 позов визнав, визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси сторін та інших осіб.
Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частинами першою, другою, третьою та четвертою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції   переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час  і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення норм процесуального права, зазначає, що сторона відповідача не мала можливості взяти участь в судовому розгляді справи з поважної причини, оскільки не була належним чином повідомлена про судовий розгляд даної справи, а також не подавала заяв про визнання позову, про що вказують витребувані та долучені до матеріалів апеляційної скарги письмові докази.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права з наведених підстав, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
 Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат - частина 1 статті 209 ЦПК України.
Мета і строк проведення підготовчого засідання визначені статтею 196 ЦПК України.
Для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій. 
Згідно з положеннями частини першої статті 197 ЦПК України підготовче засідання, розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Судові виклики і повідомлення учасників про місце, дату і час судового засідання проводяться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.
Частинами третьою, четвертою статті 128 ЦПК України передбачено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Частиною шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом
Згідно частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена  з  таким  розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.
Пунктами 1, 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку (пункт 1); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місця знаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3) або день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місця знаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 4).
Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення  відповідним  учасникам  цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку - абзац 2 частини шостої статті 128 ЦПК України.
Таким чином, про належне вручення учаснику справи судової повістки про місце, дату і час судового засідання, окрім випадків, передбачених пунктамим 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, може свідчити лише розписка.
Порядок проведення підготовчого засідання регламентовано статтею 198 ЦПК України. 
Підготовче засідання проводиться за правилами, встановленими главою 6 цього розділу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 198 ЦПК України передбачено, що суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження у випадках, зокрема, визначених частиною другою статті 223 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
З матеріалів справи вбачається, що справа за пред`явленим позовом ОСОБА_2 призначалась судом першої інстанції у підготовчому засіданні неодноразово, а саме: на 07 квітня 2021 року, на 13 травня 2021 року (а.с. 9, 21 том 2).
Про проведення підготовчого засідання у вказані дати суд першої інстанції сповіщав відповідача шляхом направлення  йому ухвали про відкриття провадження у справі, судової повістки про виклик на адресу,зазначену позивачем у позовній заяві, а саме: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 21 том 1).
Із витребуваної судом першої інстанції інформації з Відділу обліку та моніторингу про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області стосовно залученого відповідача ОСОБА_1 , яка була у розпорядженні суду першої інстанції на час вчинення процесуальноїдії щодо повідомлення відповідача про місце, дату і час підготовчого засідання, вбачається, що зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 по місту Києву та Київській області, у тому числі за адресою, зазначеною у позовній заяві: АДРЕСА_1 не значиться (а.с. 14-14 зворот том 1).
Вказані обставини також підтверджуються ксерокопією паспорту, за відомостями якого місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (тимчасово окупована територія України), та довідкою підрозділу з питань соціального захисту населення Васильківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року № 1219000255, яка підтверджує факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взятий на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Згідно даних довідки від 12 листопада 2014 року № 1219000255 місце перебування ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , за якою з особою може здійснюватися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції (а.с. 167-168, 169 том 1).
Доказів інформування учасника процесу відповідача ОСОБА_1 про час і місце підготовчого засідання, вручення інших судових документів, у тому числі, позовної заяви з копіями відповідних документів, за офіційної адресою місця перебування ОСОБА_1 - АДРЕСА_3 , судом першої інстанції у розумінні статтей 128-130 ЦПК України, матеріали справи не містять, що вказує на те, що відповідач не був належним чином повідомлений про підготовче засідання, за результатом проведення якого судом першої інстанції ухвалено окаржуване судове рішення.
При цьому, ухвалюючи за результатами підготовчого провадження судове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 з підстав визнання відповідачем позову, суд першої інстанції не врахував положення частини 4 статті 200 ЦПК України, відповідно до яких ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.
Нормою статті 206 ЦПК України, яка визначає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем, передбачено, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем, суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Правовий аналіз зазначеної норми процесуального права вказує на те, що суд ухвалює рішення про задоволення позову, у разі визнання відповідачем позову,  лише за наявності законних підстав, тобто, коли ці підстави встановлені зібраними у справі доказами. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Крім того, оскільки визнання відповідачем позову - це прояв принципів диспозитивності і змагальності, тому ця дія здійснюється під контролем суду. Ця правомочність належить до числа більш істотних, тому головуючий зобов`язаний роз`яснити наслідки таких дій.
Отже, суд повинен перевіряти законність визнання відповідачем позову, чи не порушуються при цьому інтереси самого відповідача, інших осіб, які беруть участь у справі, інтереси держави. Факт визнання позову відповідачемповинен оцінюватися судом з урахуванням обставин справи. Ці дії суд вчиняє до ухвалення судового рішення.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, в основу висновку про задоволення позову ОСОБА_2 , судом першої інстанції покладено волевиявлення відповідача ОСОБА_1 про визнання позову, що викладене у письмових заявах, які зареєстровані судом 31 березня 2021 року за вхідним номером 20903,  06 травня 2021 року  за вхідним номером  29427  (а.с. 15, 24 том 1). 
Досліджуючи зареєстровані Святошинським районним судом міста Києва письмові заяви від 31 березня 2021 року № 20903 та від 06 травня 2021 року № 29427, подані від імені ОСОБА_1 про визнання позову, у сукупності з іншими матеріалами справи, колегія суддів апеляційного суду встановила, що заявлені у позовній заяві сторони - позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 жодного разу в підготовче засідання не з`явились, а отже судом першої інстанції не встановлено осіб, які беруть участь у справі,  на підставі документів, що посвідчують їх особу, яке полягає у з?ясуванні її прізвища, імені та по батькові, а також відповідності зовнішності особи, яка бере участь у справі, зображенню на фотокартці документа.
Матеріалами справи підтверджується, що заявленими сторонами у позові комунікація з судом здійснювалось виключно через поштовий зв`язок, про що вказують заяви, подані від імені позивача та відповідача. Із трек-номерів на поштових конвертах вбачається, що заяви від імені обох сторін надійшли до суду з одного того ж відділення поштового зв`язку Київ-162. При цьому, під час оформлення відділенням зв`язку відправлень та їх реєстрації Святошинським районним судом міста Києва перевірка особи (осіб), яка їх подала, як працівниками поштового відділення, так і працівниками суду, не здійснювалась.
Наведені обставини справи вказують на те, що суд першої інстанції, враховуючи при ухваленні судового рішення заяву відповідача про визнання позову, не пересвідчився в тому, що зміст заяв від 31 березня 2021 року № 20903 та від 06 травня 2021 року № 29427, поданих від імені відповідача засобами поштового зв`язку, співпадає з дійсним волевиявлення заявленого у справі відповідача по розпорядженню  своїм процесуальним правом .
Факт звернення до суду першої інстанції із заявами про визнання позову  відповідач ОСОБА_1 не визнав, з підтвердженням своєї позиції офіційними відомостями Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо перетинання ОСОБА_1 державного корону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 10 січня 2017 року по 01 січня 2022 року, з яких слідує, що на території, підконтрольній Уряду України, ОСОБА_1 (залучений відповідач у справі) востаннє був на початку вересня 2020 року, що виключає вчинення відповідачем ОСОБА_1 дій щодо направлення поштовим зв?язком з міста Києва до суду, наявних в матеріалах справи № 759/5087/21 заяв, складених та підписаних від його імені від 29 березня 2021 року (вхідний номер 20903 суду від 31 березня 2021 року), від 04 травня 2021 року (вхідний номер 29427 від 06 травня 2021 року) про визнання позову та про розгляд справи у його відсутність (а.с. 15, 16, 24, 25 том 1, а.с. 94 том 2).
На вказані суттєві обставини  суд першої інстанції не уваги  не звернув, на виконання покладеного на нього обов`язку не перевірив законність визнання відповідачем позову, не з`ясував чи не порушуються при цьому інтереси самого відповідача, та, ухвалюючи за результатами підготовчого провадження рішення суду про задоволення позову ОСОБА_2 , безпідставно поклав в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому всі обставини справи.
Крім того, як встановлено колегією суддів апеляційного суду під час перегляду справи, судом першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного  рішення, не  були враховані вимоги законодавства щодо належного повідомлення учасників справи про розгляд справи, здійснено розгляд справи в підготовчому судовому  засіданні за відсутності відповідача  ОСОБА_1 щодо якого відсутні докази належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, не з`ясовані причини його неявки в судове засідання, що призвело до порушення конституційного права відповідача  ОСОБА_1 на участь у судовому розгляді справи, не забезпечення йому можливості надати судудокази та навести доводи,що не відповідає гарантіям реалізації права на доступ до правосуддя,  права особи на справедливий судовий розгляд, передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та, відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. 
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, з урахуванням додатково поданих пояснень (заперечень проти позову) відповідача ОСОБА_1 в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Фактичні обставини справи свідчать про те, що спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за письмовим договором позики, який нотаріально  не посвідчений, від 16 вересня 2019 року, укладеного з однією сторони ОСОБА_2   - позикодавець,  з іншої сторони - ОСОБА_1 - позичальник (а.с. 7-10 том 1).
На підтвердження факту одержання ОСОБА_1 суми позики у розмірі 20 000,00 доларів США згідно договору позики від 16 вересня 2019 року позивачем надана копія  розписки від 16 вересня 2019 року (а.с. 3 том 1 зворот).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та  достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_2 на підтвердження позовних вимог при пред`явленні позову надані в копіях договір позики та розписка від 16 вересня 2019 року. Оригінали вказаних доказів протягом розгляду справи позивачем не надавались та судом першої інстанції не витребовувались і не оглядались.
Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції представник Остапенко Андрій Ігорович в інтересах відповідача     ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції інстанції, заявив клопотання про витребування у позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - особи, яка пред?являє договір про відступлення право вимоги від 04 вересня 2021 року, за яким позивач ОСОБА_2 передав їй право вимоги за договором позики від 16 вересня 2019 року, оригіналу договору позики від 16 вересня 2019 року та оригіналу розписки від 16 вересня 2019 року для огляду в судовому засіданні, долучення до матеріалів справи та проведення почеркознавчої експертизи, посилаючись на те, що відповідач   ОСОБА_1 ніяких договорів позики з   ОСОБА_2 не укладав (не підписував), гроші в борг не брав (не позичав), з   ОСОБА_2 особисто не знайомий. Відповідач є 70-річним пенсіонером, не працює, живе на пенсію за віком, підприємницькою діяльністю не займається. 
За доводами заперечень проти позову, поданих  стороною відповідача, позивач ОСОБА_2 або невідомі особи, які використовують його, ОСОБА_2 , персональні дані, ввів в оману суд першої інстанції шляхом подання завідомо недостовірних та підроблених доказів (договору позики, розписки, заяв відповідача про визнання позову), внаслідок чого заволодів майном (грошовими коштами) відповідача на суму 979 195,00 грн., тобто, вчинив кримінальні правопорушення, передбачені частиною 4 статті 190 та частиною 2 статті 384 КК України.
До того ж, доказами того, що у цій справі мало місце шахрайство і правовідносини позики між сторонами відсутні, на думку представника відповідача Остапенка Андрія Ігоровича , можуть бути  також обставини та факти, що встановлені у судових рішеннях в інших справах, розміщених на офіційному веб-порталі «Судова влада України» та в Єдиному державному реєстрі судових рішень:№ 273/396/21, провадження № 2/273/143/21; № 940/251/21, провадження № 2/940/235/21; № 735/208/21, провадження № 2/735/151/2021; № 285/2615/21, провадження № 2/0285/707/21, за позовами нібито того самого ОСОБА_2 (позивача в даній справі) до фізичних осіб про стягнення сумнівних боргів.
Представник відповідача Остапенко Андрій Ігорович документально підтвердив звернення в інтересах ОСОБА_1 із заявою від 16 грудня 2021 року до Святошинського УП ГУНП у місті Києві за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною1 статті 190 КК України, відомості щодо якого внесені до ЄРДР 17 грудня 2021 року за № 12021105080003250 (а.с. 101, 102 том 2).
Крім того, представник відповідача просив суд апеляційної інстанції визнати обов`язковою явку до суду позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з паспортами, обгрунтовуючи це тим, що вказані особи до суду жодного разу не з`явились та ними на підтвердження їх особи у даній справі використовуються посвідчення: № НОМЕР_1 на бланку серії НОМЕР_2 , посвідчення серії НОМЕР_3 від 28 вересня 2016 року, які не видавались Пенсійним фондом України та Управлінням соціального захисту населення на ім?я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується витребуваною інформцією з Пенсійного фонду України та Управління соціального захисту населення (а.с. 2, 86 том 1, а.с. 95-99 том 2).
Із вказаних  відповідей Пенсійного фонду України та Управління соціального захисту населення слідує, що ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) не перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України, як одержувач пенсії, та за наявною в Пенсійному фонді України інформацією пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 на бланку серії НОМЕР_2 ( копія  якого була надана при подачі позову для посвідчення особи позивача)  виготовлялось у 2009 році на ім?я особи з іншим прізвищем, іменем, по батькові. 
Стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована в Шевченківському районі міста Києва за адресою: АДРЕСА_5 , Управління соціального захисту населення повідомило, що вказана особа не перебуває і не перебувала на обліку в управлінні, жодних видів державних допомог, компенсацій, пільг та субсидій не отримує та не отрмувала. Посвідчення серії НОМЕР_3   28 вересня 2016 року було видано особисто одержувачу державної соціальної допомоги інваліду другої групи загального захворювання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на прийомі в управління. Станом на 14 грудня 2021 року ОСОБА_6 за вилдачею дубліката вказаного  посвідчення, у зв?язку з  втратою оригіналу, до управління не зверталась.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Межі здійснення цивільних прав, визначені статтею 13 ЦК України, якою зокрема передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказуванняне може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме: суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
З урахуванням зазначених вимоги закону, допущених порушень судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи, колегією суддів апеляційного суду на стадії перегляду справи в суді апеляційної інстанції було задоволено клопотання представника відповідача Остапенка Андрія Ігоровича про витребування у позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - особи, яка пред?являє договір про відступлення право вимоги від 04 вересня 2021 року, за яким позивач ОСОБА_2 передав їй право вимоги за договором позики від 16 вересня 2019 року, оригіналів договору позики та розписки від 16 вересня 2019 року для огляду та дослідження в судовому засіданні, а також визнано обов`язковою явку до суду позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з паспортами, для надання особистих пояснень, про що в судовому засіданні 02 червня 2022 року постановлена протокольна ухвала, з доведенням до відома вказаних осіб  змісту та виконання  протокольної ухвали суду від 02 червня 2022 року шляхом направлення судової повістки-повідомлення на всі  відомі адреси, що міститься в матеріалах справи, та зазначені позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як офіційні адреси для отримання кореспонденції (а.с. 167, 168-171 том 2).
В наступне судове засідання, що призначене судом апеляційної інстанції на 30 червня 2022 року, ні позивач ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 - особа, яка пред?являє договір про відступлення право вимоги від 04 вересня 2021 року, за яким позивач ОСОБА_2 їй право вимоги за договором позики від 16 вересня 2019 року, не з?явились. Оригіналів договору позики та розписки від 16 вересня 2019 року для огляду та дослідження суду апеляційної інстанції  не надали.
Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій - частина 4 статті 12 ЦПК України, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів - частина 1 статті 13 ЦПК України.
З метою правильного застосування вимог статей 1046, 1047 ЦК України на суд покладено обов`язок встановити наявність між сторонами правовідносин за договором позики та, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов,  встановити належність та допустимість доказів.
У справі, яка переглядається, фактичні обставини свідчать про те, що позивач на підтвердження заявлених позовних вимог надав  суду копію договору позики від 16 вересня 2019 року та копію розписки від 16 вересня 2019 року, які були постановлені іншою стороною під сумнів.
З огляду на  вимоги частини шостої статті 95 ЦПК України, єдиним належним доказом достовірності наданих позивачем копій договору позики та розписки від 16 вересня 2019 року є лише дослідження судом оригіналів вказаних доказів: договору позики від 16 вересня 2019 року та розписки від 16 вересня 2019 року.
Судом апеляційної інстанції вжиті всі необхідні заходи для витребування у позивача оригіналів доказів: договору позики від 16 вересня 2019 року та розписки від 16 вересня 2019 року, проте, такі докази не були надані суду, та позивачем не доведено обставин, які б перешкоджали йому надати письмові докази, запитувані судом, або обставини, які перешкоджали йому самостійно пред?явити оригінали цих доказів в суд на підтвердження своїх позовних вимог. 
Враховуючи відсутність в матеріалах справи оригіналу договору позики від 16 вересня 2019 рок та оригіналу розписки від 16 вересня 2019 року, заперечення відповідача ОСОБА_1 щодо факту укладення з ОСОБА_2 договору позики від 16 вересня 2019 року, його підписання та написання розписки від 16 вересня 2019 року, неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи у межах цієї цивільної справи через відсутність об`єктів дослідження, на проведенні якої наполягала сторона відповідача, колегія суддів апеляційного суду позбавлена можливості пересвідчитись в обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 та встановити факт наявності боргових зобов`язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин справи  у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що у справі, яка переглядається, позивачем  ОСОБА_2 , впорушення обов`язку, передбаченого статтею 12 ЦПК України, не доведено підстави свого позову, а тому відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 16 вересня 2019 року.
Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а  тому висновок суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.
Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_2 . 
Отже, доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо клопотання представника відповідача про постановлення окремої ухвали, якою довести до відома правоохоронних органів факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 384 КК України - введення в оману суду шляхом подання до суду завідомо недостовірних та підроблених доказів, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено (частина одинадцята статті 262 ЦПК України).
Згідно зі статтею 385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Аналіз положень наведеної статті ЦПК України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. 
Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.
За наслідками апеляційного перегляду цієї справи колегія суддів апеляційного суду не встановила передбачених законом підстав для задоволення клопотання представника відповідача про постановлення окремої ухвали.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 7 статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України - частина 6 статті 141 ЦПК України.
З матеріалів справи вбачається, що при поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1000,50 грн. В подальшому, на виконання ухвали Київського апеляційного суду від 10 грудня 2021 року про усунення недоліків скарги суду надано довідку до акту огляду МСЕК № 380810 на підтвердження факту, що залучений до участі у справі відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України (а.с. 148, 190 том 1).
На підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.
За таких обставин понесені відповідачем ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) за подання апеляційної скарги у розмірі 1000,50 грн., за якою апеляційна скарга задовольняється, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст. 13,15,1046,1047 ЦК України, ст.ст. 2,5,10,12, 76,77,79,81,95,141, 262,367, 368, 374, 376, 381-384,385 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Остапенка Андрія Ігоровича задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Сплачений ОСОБА_1 (ідентифікаційний код  НОМЕР_5 ) судовий збір в розмірі 1000,50 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено  11 липня2022року.  
 
            Головуючий:                                          Судді: