ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

28 червня 2022 року 	м.Суми	

Справа №592/10415/20 
Номер провадження 22-ц/816/146/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Левченко Т. А. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І. , 

у присутності :
представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Сінько Ольги Аркадіївни, 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 жовтня 2021 року у складі судді Котенко О.А., ухваленого в м. Суми,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, про скасування рішення державного реєстратора, витребування квартири,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 жовтня 2007 року між ним та ВАТ   Банк «БІГЕнергія» укладений кредитний договір №07637, на виконання якого банк надав йому кредит у розмірі 51270,00 доларів США  на придбання квартири за адресою:  АДРЕСА_1 , зі сплатою відсотків у розмірі 12,7% річних і кінцевим терміном повернення боргу 11 жовтня 2022 року. Додатковою угодою від 02 квітня 2008 року визначено суму виданого кредиту - 48752,00 доларів США. 19 березня 2008 року ним була придбана квартира АДРЕСА_2 , яка за договором іпотеки від 02 квітня 2008 року була передана в забезпечення виконання ним зобов`язання за вказаним кредитним договором. 
Позивач стверджує, що у зв`язку з припиненням діяльності Сумської філії банку, шляхом її ліквідації та передачею кредитної справи до головного банку, рахунки сплати за кредитним договором змінилися і він припинив виплату за кредитним договором. 23 грудня 2011 року ВАТ Банком «Біг Енергія» була направлена вимога про дострокове повернення всього залишку кредитних коштів та припинення кредитного договору, внаслідок невиконання ним вимог кредитного договору, яка була отримана 02 квітня 2012 року. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 жовтня 2012 року з нього та ОСОБА_3 стягнуто в солідарному порядку на користь ВАТ Банк «БІГ «Енаргія» заборгованість за кредитним договором №07637 від 12 жовтня 2007 року.
25 серпня 2020 року йому зателефонувала невідома особа, яка представилася представником ОСОБА_2 , та повідомила, що останній є новим власником вищезазначеної квартири та заявила про необхідність надання доступу до кватири з метою зміни замку та встановлення сигналізації. 
Із даних реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що його квартира за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 25 червня 2020 року була продана ОСОБА_2 , про що внесені дані до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
       Наголошує на тому, що передана ним в іпотеку банку квартира АДРЕСА_2 , площею 74,6 кв.м., є його єдиним місцем проживання, зазначене нерухоме житлове приміщення відповідає вимогам підпункту першого пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуто (без згоди власника) протягом дії зазначеного закону. Він взагалі був позбавлений права погасити заборгованість, оскільки кредитор був ліквідований, від інших осіб не надходило жодних повідомлень. Також, на думку позивача, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не було дотримано вимог визначених у розділі 5 Іпотечного договору. Фактично, позивач  був позбавлений права не тільки погасити борг за квартиру, а і переважного права на викуп своєї квартири особисто. 
Змінивши свої позовні вимоги (т. 2, а.с. 89-92), позивач просив: скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 25 червня 2020 року, індексний номер 52846075, про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 74,6 кв.м., житловою площею 40,9 кв.м., номер запису про право власності 37057414 від 25 червня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2109229959101; витребувати у ОСОБА_2 та передати йому у власність квартиру АДРЕСА_2 .
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 25 червня 2020 року, індексний номер 52846075, про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 37057414 від 25 червня 2020 року.
Витребувано у ОСОБА_2 та передано у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 1051 грн. 00 коп. в відшкодування судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1051 грн. 00 коп. в відшкодування судового збору.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, неправильно застосувавши положення ст. 35 Закону України «Про іпотеку», ст. 514 ЦК України, дійшов до помилкового висновку про не направлення іпотекодержателем письмової вимоги про усунення порушення. Наголошує, що до товариства, як правонаступника ВАТ Банк «БІГ «Енергія», перейшло вже існуюче право на звернення в позасудовому порядку, так як позивачем така вимога вже була отримана та не виконана. 
Зазначає, що судом неправильно застосовано положення ст. 53 Закону України «Про нотаріат», п.п. 1.1, 1,2 пункту 1 глави 22 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та взагалі не застосовано положення ст.ст. 572, 575, 583 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку».
       Вважає, що судом першої інстанції, при викладенні висновків щодо законності нотаріальних дій щодо видачі дубліката договору іпотеки, що не є предметом спору, порушено норми процесуального права.
       На думку скаржника, стороною позивача неправильно обрано спосіб захисту порушеного права та позовні вимоги в такому        вигляді не направлені на відновлення нібито порушеного права позивача. Окрім цього, судом неправильно застосовано норми ЦК України щодо віндикації та витребування майна у добросовісного позивача. Фактично судом не розглянуто питання щодо визнання недійсності правочину, на підставі якого ОСОБА_4 набув право власності на квартиру. Задовольняючи віндикаційний позов, місцевий суд був зобов`язаний визначити одну із передбачених законодавством підстав для витребування майна у добросовісного набувача. Більш того, сам по собі факт існування правочину (договір іпотеки, що передбачає відчуження майна) між позивачем та продавцем за договором купівлі-продажу виключає можливість застосування вимог віндикаційного позову та витребування майна у добросовісного набувача. 
       Крім того, наголошує і на тому, що ухвалення судового рішення, яким взагалі не вирішено питання законності, дійсності та чинності договору (правовстановлюючого документу), при цьому скасовано державну реєстрації права власності, взагалі не направлене на настання наслідків для сторін спору та не може жодним чином захистити нібито порушені права позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача – адвокат Сінько О.А. заперечила проти її задоволення і вважає, що місцевим судом було прийняте законне та обґрунтоване рішення, тому доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача – адвоката Сінько О.А., яка заперечила проти доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які булидосліджені в судовому засіданні.
Проте таким вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає. 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що 12 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ Банк «Біг Енергія» був укладений кредитний договір №07637, з наступними змінами та доповненнями, внесеними додатковою угодою до цього договору від 02 квітня 2008 року, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 48752 доларів США на придбання квартири за адресою АДРЕСА_1 зі сплатою відсотків у розмірі 12,7% річних і кінцевим терміном повернення кредиту – 11 жовтня 2022 року.
19 березня 2008 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, укладеного із ТОВ «Созіданіє», придбав трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яку за ним було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 березня 2008 року (т. 1, а.с.32-36 т.1).
02 квітня 2008 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» ( іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) був укладений іпотечний договір, відповідно до якого останнім в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором було передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 (т. 1, а.с.18-23). 
Пунктами 1.4, 5.1, 5.4, 5.5.1 іпотечного договору передбачено, що на строк дії цього договору предмет іпотеки залишається у власності (користуванні) іпотекодавця. У разі порушення іпотекодавцем основного зобов`язання та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення не менш ніж у 30 денний строк.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, передбаченому пунктом 5.5.1 цього договору.
У випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим договором, або за кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки шляхом позасудового врегулювання і передбачають передачу іпотекодавцем права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, передбаченому ст.38 Закону України «Про іпотеку».
Постановою Правління НБУ від 24 лютого 2010 року №97 було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з 01 березня 2010 року. 
22 березня 2012 року ВАТ Банк «Біг Енергія» позивачу була направлена вимога про дострокове повернення кредитних коштів внаслідок невиконання ОСОБА_1 вимог кредитного договору, яка була отримана ним 02 квітня 2012 року (т.1, а.с.244-245). Суму боргу пропонувалося сплатити на накопичувальний рахунок ліквідатора ВАТ Банк «Біг Енергія», а в раз невиконання цієї вимоги банк повідомив, що буде розпочата процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 жовтня 2012 року, що набрало законної сили 20 листопада 2012 року, позов ВАТ Банк «Біг Енергія» було задоволено і стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь банку 506308 грн 38 коп. суми заборгованості за кредитним договором №07637 від 12 жовтня 2007 року (т.1, а.с.29-31). 
22 січня 2014 року між ВАТ Банк «Біг Енергія», в особі ліквідатора ВАТ Банк «Біг Енергія», та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладений договір про відступлення прав за іпотечним договором від 02 квітня 2008 року, укладеним між первісним іпотекодержателем ВАТ Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_1 (т.1, а.с.241).
25 червня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (т.1, а.с.24-25, т. 2, а.с.4-5) та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на цю квартиру ( т. 1, а.с.13, 25).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відчуження спірної квартири відбулося з порушенням законодавства, а тому договір купівлі-продажу відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним. Також, суд першої інстанції вказував і на те, що  ОСОБА_1 не є стороною договору купівлі-продажу спірної квартири, між ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» існують речово-правові відносини щодо права на спірне нерухоме майно, тому способом захисту є відповідний цим правовідносинам віндикаційний позов – витребування майна. Такий спосіб захисту, обраний позивачем, не суперечить вимогам законодавства.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, з огляду на наступне. 
Згідно з частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Аналогічний висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі  № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, позивач посилаючись на невідповідність вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, в тому числі просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25 червня 2020 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_2 . 
Проте, в подальшому під час розгляду, позивач, діючи через свого представника – адвоката Сінько О.А., змінив позовні вимоги, посилаючись на те, що він не є стороною договору купівлі-продажу спірної квартири, тому на підставі ст. 388 ЦК України, замість визнання договору купівлі-продажу недійсним, просив витребувати спірну квартиру у ОСОБА_2 та, відповідно до ст. 26 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на вказану квартиру. 
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦПК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. 
В даній справі договір-купівлі продажу квартири від 25 червня 2020 року, не є нікчемним, вимога про визнання його недійсним позивачем в даній справі не заявлена, отже в силу презумпції правомірності правочину він є правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання цього правочину недійсним. 
Позивач як власник квартири, продаж якої здійснив іпотекодержатель, мав право оспорити його правомірність, проте вимогу про визнання даного договору купівлі-продажу недійсним змінив на витребування  у  ОСОБА_2 спірної квартири. В той же час вказаний спосіб захисту не відповідає наведеним вище нормам матеріального права та змісту порушеного права. Отже позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Щодо позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , то вона є похідною від вирішення спору щодо правомірності правочину на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на вказану квартиру. 
Та обставина, що позивач не є стороною спірного договору купівлі-продажу спірної квартири, за встановлених обставин справи, не є підставою для застосування такого способу захисту як витребування майна, оскільки позивач в обґрунтування позову посилається на укладення договору купівлі-продажу квартири з недодержанням актів цивільного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. 
Як роз`яснено в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. 
У п. 10 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача – з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. 
Проте, в даній справі позивач не оспорив перший правочин про відчуження належної йому квартири, а відразу заявив вимогу про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України, що не відповідає наведеним роз`ясненням Верховного Суду України. 
Таким чином, рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Окрім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи задоволення доводів апеляційної скарги, з позивача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» належить стягнути 5250 грн 00 коп. судового збору за апеляційний перегляд рішення суду. 
Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задовольнити.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 5250 гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 28 червня 2022 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        О. Ю. Кононенко 

                                                                                                   Т. А. Левченко