ПОСТАНОВА 
Іменем України

30 червня 2022 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 388/333/20
провадження № 22-ц/4809/388/22 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І., 
за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І., 
учасники справи:  
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області (суддя Степанов С. В.) від 06 грудня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними.
Описуючи підстави позову, позивач зазначив, що 12 лютого 2019 року він уповноважив ОСОБА_5 і ОСОБА_3 бути його представниками, про що видав нотаріально посвідчену довіреність.
У січні 2020 року він довідався, що через своїх представників він набув право власності на земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер 3521981300:02:000:5903, площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області.
Йому також стало відомо про те, що 16 травня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу право власності на вказану земельну ділянку перейшло до ОСОБА_2 , а 05 серпня 2019 року на підставі договору дарування - до ОСОБА_3 .
Наразі первісно належна позивачу земельна ділянка, якій присвоєно кадастровий номер 3521981300:02:000:5903, припинила своє існування у зв`язку з її об`єднанням з іншими ділянками нового власника.
Позивач стверджує, що своєї згоди на продаж земельної ділянки він не давав і наміру такого не мав, умови продажу ніхто з ним не узгоджував, а грошові кошти від продажу не отримував.
Крім того, позивач вказує, що його повірені спершу продали земельну ділянку ОСОБА_2 , яка доводиться матір`ю ОСОБА_3 і дружиною ОСОБА_5 , що, на думку позивача, свідчить про їх зловмисну домовленість на заволодіння його майном. При цьому представники діяли в своїх інтересах, а не в інтересах довірителя. 
Короткий зміст рішення суду
Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволене, а саме:
1)визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 3521981300:02:000:5903, загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області від 16 травня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 341, укладений між ОСОБА_5 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; 
2)визнано недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 3521981300:02:000:5903, загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області від 05 серпня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 621, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Крім того, суд стягнув солідарно з  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1  понесений судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Суд мотивував своє рішення тим, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 травня 2019 року представник продавця ОСОБА_1 - ОСОБА_5 діяв всупереч нормі ч. 3 ст. 238 ЦК України у свої інтересах, уклавши договір зі своєю дружиною ОСОБА_2 , за яким вони фактично набули право спільної сумісної власності на земельну ділянку.
Недійсність першого за часом укладення договору купівлі-продажу землі потягла недійсність наступного договору дарування землі. До того ж обдарованим за цим договором виступав також представник позивача - ОСОБА_3 .
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
У поданій до суду апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в позові повністю.
Мотивуючи свої вимоги, відповідачка вказала на те, що суд допустив порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
Зокрема, апелянт вказує на необґрунтованість рішення суду. На її думку, суд не дав належної оцінки змісту довіреності, яку видав позивач своїм представникам, обсягу наданих повноважень та чинності довіреності на час укладення оспорюваних договорів. Суд не вказав в чому полягає порушення прав позивача. Суд не навів конкретних норм Сімейного кодексу України, хоча й посилався на нього у своєму рішенні. Визнаючи недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки суд не навів доказів зловмисної домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , а отже неправильно застосував норму ст. 232 ЦК України. 
Крім того, вона стверджує, що рішення суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу зачіпає інтереси ОСОБА_5 , як особи, яка являлася представником продавця, а отже суд мав залучити його до участі у справі відповідачем. Оскільки суд цього не зробив, то склад учасників справи для вирішення цієї позовної вимоги є неповним.
Вона також вважає, що суд не обґрунтував висновок про недійсність договору дарування.
Суд не застосував норми статей 237, 238 ЦК України, які застосвуються до спірних правовідносин. 
Інші учасники справи апеляційні скарги на рішення суду не подали.
Узагальнений зміст відзиву на апеляційну скаргу
Передбаченим ст. 360 ЦПК України правом на відзив на апеляційну скаргу соки стався лише позивач, а він інших учасників справи відзиви до суду не надійшли.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Касьян М. С. вказав на безпідставність твердження апелянта про відсутність доказів дій представника ОСОБА_5 всупереч інтересам позивача по справі. Суд дійшов правильного висновку про недобросовісність представника продавця за договором в силу норми ст. 60 СК України, оскільки той уклав договір зі своєю дружиною ОСОБА_2 та став співвласником придбаної нею земельної ділянки. На зловмисність домовленості між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 вказує непоінформованість позивача про належність йому на праві власності земельної ділянки та про її продаж, він не погоджував умови продажу, не отримував коштів за свою земельну ділянку, оціночна вартість земельної ділянки на час продажу не була встановлена. Позивач вважає безпідставними аргументи апелянта про необхідність залучення до участі у справі як відповідача ОСОБА_5 . Крім того, позивач погоджується з висновком суду про наявність підстав не лише для визнання недійсним договору купівлі-продажу, а й наступного договору дарування земельної ділянки. 
Позиції сторін, висловлені у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції
Відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Москаленко Ю. В. повідомленні про розгляд справи о 10:00 09 червня 2022 року в приміщені Кропивницького апеляційного суду, про що 24 травня 2022 року о 10:58:04 надіслано судову повістку на повідомлену адвокатом Москаленком Ю. В. його офіційну електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (ч. 6 ст. 128, ч. 5 ст. 130 ЦПК України). За таких обставин судова повістка вважається врученою як представнику ОСОБА_2 , так і їй самій.
Відповідач ОСОБА_3 повідомлений судовою повісткою про розгляд справи о 10:00 09 червня 2022 року в приміщені Кропивницького апеляційного суду, яка вручена йому 31 травня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 2500800517737, але в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Третя особа ОСОБА_5 повідомлений судовою повісткою про розгляд справи о 10:00 09 червня 2022 року в приміщені Кропивницького апеляційного суду, яка вручена йому 31 травня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 2500800517745, але в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Касьян М. С. повідомленні про розгляд справи о 10:00 09 червня 2022 року в приміщені Кропивницького апеляційного суду, про що 24 травня 2022 року о 10:58:03 надіслано судову повістку на повідомлену адвокатом Москаленком Ю. В. його офіційну електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 (ч. 6 ст. 128, ч. 5 ст. 130 ЦПК України). За таких обставин судова повістка вважається врученою як представнику ОСОБА_1 , так і його самій.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
У зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання 09 червня 2022 року, у якому завершено розгляд справи, та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Крім того, згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.
Суд першої інстанції встановив такі обставини: 
Згідно з довіреністю від 12 лютого 2019 року зареєстрованої у реєстрі нотаріальних дій за № 149, посвідченою приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В., ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5 та ОСОБА_3 бути його представником, втому числі представляти його інтереси, як учасника антитерористичної операції, у будь-яких органах, установах, підприємствах та організаціях, незалежно від форм власності, підпорядкування та галузевої належності, у будь-яких органах влади та місцевого управління, в тому числі в сільських селищних, міських радах, в органах райдержадміністрації, в органах бюро технічної інвентаризації, перед суб`єктами господарювання, в податкових органах перед фізичними особами підприємцями, в експертних установах, у всіх відповідних органах державної влади та управління, в тому числі в Управлінні земельних ресурсів, в органах Держгеокадастру, в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, в органах Укрдержгеокадастру, в органах юстиції, в органах нотаріату, в інших компетентних службах, установах та організаціях з питань виділу, приватизації, оформлення, державної реєстрації права власності та отримання на його ім`я свідоцтва про право власності на земельну ділянку орієнтованою площею 2 гектари для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Кіровоградської області, при цьому конкретне місце знаходження земельної ділянки, її розмір, межі, площу та будь-які інші умови представники вправі визначати на власний розсуд; після чого надає йому право користування та розпорядження цією ж земельною ділянкою (здачі в оренду, позичку, продажу, міни, укладення договорів емфітевзису, суперфіцію, а також будь-яких інших цивільно-правових угод, дозволених законодавством) за ціну та на умовах за своїм розсудом, при цьому всі істотні та факультативні умови договорів, в тому числі, але не виключно, строк дії договорів оренди та розмір орендної плати, суму, за яку буде продаватися земельна ділянка тощо, представник вправі самостійно згідно з їхніми попередніми домовленостями (а.с.8).
16 квітня 2019 року уповноважена особа за довіреністю ОСОБА_3 від ОСОБА_1 зверталась до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області із заявою про затвердження проекту землеустрою для передачі у власність земельної ділянки за кадастровим № 3521981300:02:000:5903 загальною площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення за адресою: Кіровоградська область, Долинський район, Варварівська сільська рада (а.с.10)
11 травня 2019 року приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С. О. посвідчив заву ОСОБА_5 , якою він дав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на купівлю будь-яких земельних ділянок на території Долинського району Кіровоградської області, за ціну та на умовах за її розсудом. Вказана нерухомість, набувається під час зареєстрованого шлюбу і є спільною сумісною власністю. При цьому заявник стверджував, що такі правочини відповідають інтересам їх сім`ї, та погоджується з тим, щоб умови та ціни договорів купівлі-продажу визначалися його дружиною самостійно (а.с.119 на звор.)
16 травня 2019 року приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С. О. посвідчив укладений між ОСОБА_5 , який діє від імені ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 12 лютого 2019 року (сторона - продавець) та ОСОБА_2 (сторона - покупець) договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,0000 га призначеної для ведення особистого селянського господарства, якій присвоєно кадастровий номер 3521981300:02:000:5903 і яка знаходиться на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області. Продаж вчинено за 50 000 грн (а.с. 13-14). 
04 серпня 2019 року приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С. О. посвідчив заяву ОСОБА_5 згідно з якою він дав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на дарування будь-яких земельних ділянок на території Долинського району Кіровоградської області, за ціну та на умовах за її розсудом, сину - ОСОБА_3 або дочці - ОСОБА_6 . Вищевказана нерухомість, набута під час зареєстрованого шлюбу і є спільною сумісною власністю. При цьому заявник стверджував, що такі правочини відповідають інтересам їх сім`ї, та погоджується з тим, щоб умови та ціни договорів дарування визначалися його дружиною самостійно (а.с. 129).
05 серпня 2019 року приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С. О. посвідчив договір дарування земельної ділянки площею 2,0000 га призначеної для ведення особистого селянського господарства, якій присвоєно кадастровий номер 3521981300:02:000:5903 і яка знаходиться на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, що укладений між дарувальником ОСОБА_2 і її сином ОСОБА_3 (обдарований за договором) (а.с.15-16).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
    При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду апеляційної інстанцій відповідає вказаним вимогам закону.
Дослідивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, з огляду на таке.
З огляду на частини 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, у спосіб визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини
Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
Аналізуючи наведенні статті ЦК України, можна зробити висновок, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Щодо недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного від імені позивача його представником
Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 232 ЦК України, необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.
Суд вище за текстом вже згадував, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц зроблено висновок про застосування ст. 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».
Відповідно до частин 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ч. 3 ст. 238 ЦК України).
За змістом статей 244-245 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Крім того, ст. 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.
За змістом наведених вище норм матеріального права представники за довіреністю зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно.
До того ж такі правовідносини мають довірчий характер між довірителем і представником, а протиправна поведінка представника може полягати у неналежному та недобросовісному виконанні доручення, зловживанні своїми повноваженнями, за власним умислом (розсудом), вчиненні завідомо корисливих правочинів, на шкоду правам та інтересам довірителя.
Визнаючи оспорюваний договір купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції, з посиланням на ст. 232, 238 ЦК України, вважав, що ОСОБА_5 , діючи на підставі довіреності, яку йому видав позивач, продав належну позивачу по справі на праві власності земельну ділянку, при цьому довіритель ОСОБА_7 зазначений правочин (його умови) не схвалював, грошових коштів від продажу своєї земельної ділянки не отримував. 
Крім того, ОСОБА_5 , як представник ОСОБА_7 за довіреністю від 12 лютого 2019 року, продаючи земельну ділянку позивача своїй дружині - відповідачці ОСОБА_2 , усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та свідомо допускав настання несприятливих наслідків для довірителя.
При цьому суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відповідно до норми ст. 60 СК України, яка містить презупцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ними за час шлюбу, придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 2019 року. укладеного нею з позивачем, від імені якого діяв представник - її чоловік ОСОБА_5 , стала належати їм як подружжю на праві спільної сумісної власності не залежно від того на кого з них було зареєстроване право власності на майно. 
Правильність такого висновку підтверджується нотаріально посвідченими заявами ОСОБА_5 , які містяться в матеріалах справи, у яких він спершу дає згоду на придбання його дружиною ОСОБА_2 земельних ділянок на території Долинського району Кіровоградської області у їхню спільну сумісну власність (заява від 11 травня 2019 року, а.с. 119 на звороті), а згодом дав їй згоду на дарування земельних ділянок їх дітям - сину ОСОБА_3 або дочці ОСОБА_6 (заява від 04 серпня 2019 року, а.с. 120). 
Крім того, згідно з пунктами 2.1 та 2.2 оспорюваного договору купівлі-продажу від 16 травня 2019 року представник продавця за довіреністю отримав 50000 грн від покупця під час укладення цього договору, підтвердив факт повного розрахунку та вказав, що претензій фінансового характеру до покупця не має.
Однак докази того, що вказані грошові кошти дійсно передавалися покупцем представнику продавця, а також докази того, що отримані за земельну ділянку кошти передані продавцю у справі відсутні.
Позивач факт отримання ним коштів за продану земельну ділянку категорично заперечив, однак відповідачка ОСОБА_2 та третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5 доказів виконання ними їх позитивних зобов`язань перед позивачем не надали.
Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, які були належним чином оцінені судом першої інстанції, свідчить про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_5 , який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_1 , з іншою особою - його дружиною ОСОБА_2 під час укладення договору купівлі-продажу належної позивачу по справі земельної ділянки, що підтверджується тим, що договір укладався подружжям, право власності за договором перейшло до них обох, в тому числі до представника продавця, а кошти за цим договором передані не були.
Тож договір не відповідав справжньому волевиявленню позивача, а був спрямований на задоволення особистих інтересів його представника, який фактично діяв у своїх інтересах та в інтересах своєї дружини.
Наведене давало місцевому суду підстави для висновку щодо наявності умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам позивача .
За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16 травня 2019 року.
Доводи апеляційної про те, що при вирішенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу суд порушив норми процесуального права, ухваливши рішення за неповного складу відповідачів у зв`язку з незалученням до справи ОСОБА_5 , який вчинив оспорюваний правочин від імені позивача, апеляційний суд до уваги не бере.
Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.
У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших осіб до участі у справі як відповідачів чи співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі відповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин, суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено ст. 51 ЦПК України.
Отже, визначення складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 664/1893/17 зроблено висновок: «У статті 237 ЦК України закріплено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. У справі за позовом сторони, від імені якої договір (додаткову угоду) вчиняв представник, про визнання недійсним договору (додаткової угоди), належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору (додаткової угоди), а не представник».
Таким чином, незалучення до участі у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, як співвідповідача ОСОБА_5 , який під час укладення оспорюваного договру купівлі-продажу діяв як представник ОСОБА_1 , не являється порушенням норм процесуального права так, як належним відповідачем є інша сторона договору - ОСОБА_2 до якої позивач пред`явив свою вимогу. 
Крім того, ОСОБА_5 , якого суд залучив до участі у справі як третю особу на стороні відповідача, рішення суду не оскаржував, фактично погодившись з правильністю встанолених судом обставин справи, їх оцінкою та правовою кваліфікацією правовідносин сторін.
Апеляційний суд також не бере до уваги аргумент апеляційної скарги про те, що місцевий суд не врахував чинність довіреності на час укладення оспорюваного договору, а також наявність у представника необхідного обсягу повноважень так, як визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 232 ЦК України не обумовлено відсутністю у представника сторони за договором повноважень на його вчинення. Навпаки, зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника.
Апеляційний суд виснує, що в цій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни немає.
Щодо недійсності оспорюваного договору дарування
Суд першої інстанції задовольнив вимогу позивача про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, який був укладений 05 серпня 2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . 
На думку суду дарувальниця ОСОБА_2 неправомірно набула право власності на земельну ділянку, а в особі ОСОБА_3 збігається як обдарований, так і представник ОСОБА_1 , що свідчить про недобросовісність правонабувача за договором дарування.
З такими висновками суду погодитися не можна так, як суд їх дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Суд не врахував, що згідно з ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суду слід було виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Суд мав би врахувати, що у правовідносинах, які склалися між позивачем і відповідачем ОСОБА_3 визнання недійсним договору дарування за позовом ОСОБА_8 , який не являється стороною цього договору, не приведе до поновлення його прав, за захистом яких він звернувся до суду, а реституція (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. У зв`язку із цим норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які не були вчинені після недійсного правочину.
Такі по суті висновки викладені у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9. З того часу судова практика застосування вказаних норм матеріального права є незмінною.
Тож суд першої інстанції неправильно застосуван норми матеріального права, задовольнивши позовну вимогу про застосування способу цивільноправового захисту, який у спірних правовідносинах не є ефективним.
Апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить таких доводів, однак відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.
У зв`язку із цим рішення місцевого суду в частині визнання недійсним договору дарування підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в позові в цій частині.
Про судові витрати
Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Матеріалами справи підтверджується, що за подання до суду апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 1261,21 грн (а.с. 155).
Враховуючи, що з наслідками апеляційного перегляду справи вимоги позивача задоволено наполовину, то з нього на користь відповідачки підлягає стягненню грошова компенсація понесених нею судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, тобто 630,61 грн. 
Про наявність інших судових витрат та їх розподіл учасники справи не заявляли.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2021 року в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 05 серпня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 щодо цієї вимоги.
В іншій частині рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 630,21 грн компенсації судових витрат.
  Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст цієї постанови складено 30 червня 2022 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко