Справа № 466/12590/21                                Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т. 
Провадження № 22-ц/811/1228/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2022 року та ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року, представника ОСОБА_2  - ОСОБА_3  на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю заінтересованої особи Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зміну розміру або звільнення від сплати аліментів,-

в с т а н о в и в:
В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , з участю заінтересованої особи Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зміну розміру або звільнення від сплати аліментів,
Просив суд ухвалити рішення яким припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_4 , які стягуються на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року за виконавчим листом у справі № 466/9186/20; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені в якості аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , починаючи з 03 грудня 2021 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 02 серпня 2008 року між ним, позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб. У шлюбі народилась донька ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.
23 березня 2019 року між сторонами шлюб розірвано, що підтверджується копією судового рішення. Позивач зазначив, що він сплачує аліменти, починаючи з моменту припинення спільного проживання. Останнє рішення, що стосується аліментів прийнято 26.10.2021 року Львівським апеляційним судом у справі № 466/9186/20.
Позивач вказував, що починаючи з 03 грудня 2021 року донька ОСОБА_4 висловила бажання проживати з ним, ОСОБА_1 , і фактично проживає з ним, починаючи з цієї дати. Дитина проживає у його квартирі, де вони обоє прописані, що підтверджує довідка від ЛКП «Сигнівка» та копія реєстрації права власності. Дитина перебуває на повному його утриманні. Позивач зазначив, що він все ще сплачує аліменти колишній дружині ОСОБА_2 , що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах та квитанціями про оплату аліментів.
Бажання дитини проживати з батьком зафіксовані у акті обстеження умов проживання, який наданий службою у справах дітей Залізничного району м. Львова та підтверджено дитиною під час засідання комісії у справах дітей Залізничного району м. Львова, яка відбулася 23 грудня 2021 року.
Вказував, що відповідач є фізичною особою підприємцем та відмовилася надати декларацію про доходи, щоб зрозуміти її фінансовий стан.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю заінтересованої особи Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зміну розміру або звільнення від сплати аліментів - задоволено частково.
Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4 , які стягуються на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року за виконавчим листом у справі № 466/9186/20.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позовної заяви в розмірі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість гривень 20 копійок).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю заінтересованої особи Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зміну розміру або звільнення від сплати аліментів - відмовлено.
Вказане рішення в частині відмови в задоволенні позову та ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення та ухвалу суду скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити та змінити дату стягнення аліментів з моменту набрання законної сили на 03 грудня 2021 року.
Рішення суду також оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач не довів належними та достатніми доказами те, що після ухвалення постанови Львівським апеляційним судом від 26.10.2021 року, якою вирішено стягувати аліменти на утримання доньки в сумі 10 000 грн. щомісячно істотно змінились обставини пов`язані із зміною місця проживання дитини. Вважає, що поза увагою суду залишилось судове рішення, яким встановлено батькові, який проживає окремо від дитини дні та години побачень з дитиною та не взяв до уваги того, що спір між батьками щодо місця проживання дитини, розглядається в суді, що призвело до неврахування всіх обставин, що мають значення для справи.
Також звертає увагу суду на те, що суду першої інстанції слід було зупинити провадження по справі до вирішення судом спору про визначення місця проживання дитини.
Враховуючи наведене, просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) (п.3 ч.6 ст.19 ЦПК України).
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Оскільки текст постанови складено 05 серпня 2022 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 01 серпня 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 05 серпня 2022 року.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
Частково задовольняючи позовні вимоги про звільнення від сплати аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що малолітня донька сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з батьком - позивачем по справі та повністю знаходиться на його утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення грошових коштів сплачених в якості аліментів на утримання дитини, суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач по справі ОСОБА_2 розпоряджалася аліментами не за цільовим призначенням. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).
Статтею 27 Конвенції про права дитини, передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.
Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2019 року розірвано.
У шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 03.09.2010 року Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, копія якого долучена до матеріалів справи.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третьої особи органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визначення способу участі у вихованні дитини.
Постановою Львівського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 березня 2021 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів задоволено частково. Змінено спосіб стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначений постановою Львівського апеляційного суду від 18.02.2019, з 1/20 частки від доходу відповідача щомісячно, але не менше розміру двох прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 10000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, тобто з 26 жовтня 2021 року до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття.
Відповідно до частини першої статті 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я якого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.
При розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Зі змісту статей 179 - 181 Сімейного кодексу України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає їх на дитину.
Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільненні від них.
Підставою для задоволення вимоги про звільнення від сплати аліментів є встановлення факту проживання дитини, на утримання якої стягуються аліменти, разом з платником аліментів та перебування дитини на його повному утриманні.
Згідно довідки, виданої 22.12.2021 ЛКП «Сигнівка» Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради у квартирі, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають 2 (дві) особи: позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Із Акту обстеження умов проживання від 20.01.2022 року встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де і їх зареєстроване місце проживання.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, виконав вимоги ст. 89 ЦПК України - правильно оцінив надані у справу докази у їх сукупності, і зробив правильний висновок на наявність законних підстав для звільнення позивача від сплати аліментів. 
Безпідставними є покликання ОСОБА_2 на те, що суду першої інстанції слід було зупинити провадження по справі до вирішення спору про визначення місця проживання дитини враховуючи наступне.
Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України, ст.160, ст.161 СК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Існування між сторонами   спору   про визначення місця проживання дитини, за наявності обставин, які з урахуванням інтересів дитини, змінюють обов`язок щодо сплати аліментів, не може слугувати правовою підставою для відмови в задоволенні позову.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Що стосується позову в частині стягнення грошових коштів сплачених в якості аліментів на утримання дитини, то слід вказати наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз ст. 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок iншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Крім того, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Аналіз наведеної норми права свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Зважаючи на те, що грошові кошти були набуті ОСОБА_2 , у період з 03 грудня 2021 року, як аліменти на утримання доньки на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року, тобто не безпідставно та за відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття їх відповідачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 аліментних коштів, як безпідставно набутих.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.
Також безпідставними є покликання апелянта ОСОБА_1 на незаконність ухвали суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового рішення по справі, оскільки суд вірно прийняв до уваги те, що під час ухвалення судового рішення судом розглянуті всі вимоги позивача, зазначені в позовній заяві, дана оцінка всім доводам та доказам, які надали сторони, відповідність цих вимог до норм закону та встановлених обставин у справі і на підставі цього ухвалено рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому доводи позивача, зазначені в заяві про ухвалення додаткового рішення є безпідставними.
Крім того, ОСОБА_1 , вірно повідомлено, що у мотивувальній частині рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2022 року роз`яснено, що припинення примусового стягнення на користь відповідача аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , які стягуються на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року за виконавчим листом у справі № 466/9186/20, здійснювати з моменту набрання законної сили рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю заінтересованої особи Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зміну розміру або звільнення від сплати аліментів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2022 року та ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 05.08.2022 року

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: Н.О. Шеремета 

Р.П. Цяцяк