Постанова
Іменем України                                           
 
03 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 520/10409/18
провадження № 61-5799ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,            
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Зуєвою Іриною Іванівною, на постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Гірняк Л. А.,  Сегеди С. М., Комлевої О. С.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання правової допомоги.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 06 січня 2018 року між ним та ОСОБА_2  укладено договір про надання правової допомоги, а також до договору про надання правової допомоги 06 січня 2018 року між ними укладена угода № 2, якою визначений розмір адвокатської винагороди.
Зазначав, що він виконав свої зобов`язання  за договором, а відповідачка не розрахувалась в повному обсязі, а саме не сплатила йому 25 % вартості отриманого спадкового майна як винагороду за виконану роботу, так як ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті           ОСОБА_3 отримала спадщину у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , і два контейнери: 3-х футовий контейнер під № НОМЕР_2 по вул. Южна в м. Одеса та 5-ти футовий контейнер під № НОМЕР_1 по вул. Ринкова в м. Одеса , що розташовані на території Товариства  з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок» (далі - ТОВ «Промтоварний ринок»).
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором про надання правової допомоги від 06 січня 2018 року № 02 у розмірі 25 % вартості спадкового майна, що отримано ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , та 2-х контейнерів: 3-х футового контейнеру                   під № НОМЕР_2 по вул. Южна , 5-ти футового контейнеру під № НОМЕР_1 по вул. Ринкова , що розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок».
 
У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсним абзац другий пункту 2 угоди       № 02 від 06 січня 2018 року до договору про надання правової допомоги             № 02 від 06 січня 2018 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 , а саме: «Після виконання обов`язків по зазначеному договору, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 сплачує 25 % від отриманого спадкового майна як винагороду за виконану роботу».
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 06 січня 2018 року між сторонами укладений договір про надання правової допомоги, а також до договору про надання правової допомоги 06 січня 2018 року між сторонами укладена угода № 2, якою визначено порядок розрахунків.
Зазначала, що за домовленістю сторін вона мала сплатити 10 000,00 грн одноразовим платежем, а у разі позитивного результату ще сплатити адвокату 5 % від отриманого майна, що було предметом позовної заяви, а саме 3-х футового контейнеру під № НОМЕР_2 та 5-ти футового контейнеру                       під № НОМЕР_1.
 
При цьому зазначила, що угоду № 2 вона підписала, не читаючи, а копію          ОСОБА_1 їй не надав.
Натомість до позовної заяви ОСОБА_1 додав додаткову угоду, пунктом 2 якої передбачено, що після виконання обов`язків за зазначеним договором, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 вона сплачує      25 % від отриманого спадкового майна як винагороду за виконану роботу, тобто адвокат Гузь Г. В. самостійно фактично визначив винагороду за досягнення позитивного рішення у справі, чим ввів її в оману щодо виду та ціни послуг, що надаються, чим порушив положення частини першої статті 203 ЦК України.
Зазначала, що така винагорода не відповідає принципу справедливості, розумності та співмірності наданих послуг.
Вказувала на те, що адвокат претендує отримати винагороду у розмірі 25 % від усього спадкового майна, включаючи квартиру АДРЕСА_1 , проте позовні вимоги у справі, в якій адвокат представляв її інтереси, стосувались визнання права власності на контейнери, а не на квартиру.
Зазначала, що така винагорода не є ціною договору (платою за надані послуги) в розумінні статей  632, 903 ЦК України та статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг. Досягнення позитивного результату виходить за межі предмета договору, яким є лише надання юридичних послуг, захист та представництво  інтересів при розгляді справи про спадкування.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі                   № 462/9002/14-ц (провадження № 61-9880св18), у якій зазначено, що, реалізуючи принцип свободи договору, сторони не вправі змінювати імперативну вимогу закону щодо предмета договору про надання юридичних послуг шляхом визначення в безпосередній чи завуальованій формі результат розгляду справи судом як складову предмета договору про надання юридичних послуг.
Отже, включення до умов договору про надання юридичних послуг абзацу 2 у пункті 2 про винагороду адвокату за результат судового розгляду справи    № 521/20103/15-ц, отримання права на спадщину після смерті                ОСОБА_3 , суперечить основним засадам здійснення правосуддя                в Україні, актам цивільного законодавства, у зв`язку з чим та в силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, підлягає визнанню недійсним.
16 квітня 2019 року протокольною ухвалою Київського районного суду             м. Одеси зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 та об`єднано в одне провадження.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси у складі судді Огренич І. В.                   від 26 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним абзац другий пункту 2 угоди № 02 від 06 січня 2018 року до договору про надання правової допомоги № 2 від 06 січня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: «Після виконання обов`язків по зазначеному договору, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 сплачує 25 % від отриманого спадкового майна, як винагороду за виконану роботу».
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним абзацу 2 пункту 2 угоди                       № 02 від 06 січня 2018 року до договору про надання правової допомоги № 2 від 06 січня 2018 року за досягнення позитивного рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що така винагорода не є ціною договору (платою за надані послуги) в розумінні статей  632, 903 ЦК України та статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг. Включення в умови договору про надання юридичних послуг абзац 2 в пункті 2 про винагороду адвокату за результат судового розгляду справи  № 521/20103/15-ц, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Київського районного суду м. Одеси        від 26 листопада 2019 року скасовано.
Позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання правової допомоги 192 285,95 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі           3 000,00 грн.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі                 4 805,00 грн.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції й задовольняючи позов ОСОБА_1 та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 , апеляційний суд виходив із того, що пунктом 2 угоди № 2 до договору про надання правової допомоги сторони узгодили сплату адвокату винагороди за виконану ним роботу у фіксованій сумі - 25 % від вартості спадкового майна, яка є складовою частиною гонорару адвоката Гузь Г. В., волевиявлення ОСОБА_2 при укладенні договору було вільним, а тому відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним.
 
Установивши, що ОСОБА_2 не виконала умов договору, а саме                          не сплатила адвокату 25 % від отриманого спадкового майна, апеляційний суд, враховуючи  звіт з визначення ринкової вартості майна ОСОБА_3 , який складений 06 вересня 2019 року ПП «Дельта-Консалтінг» на замовлення       ОСОБА_1 , дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь        ОСОБА_1  заборгованості за договором про надання правової допомоги                у розмірі 192 285,95 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У квітні 2021 року ОСОБА_2 в особі адвоката Зуєвої І. І. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що 06 січня 2018 року між нею та адвокатом укладений договір про надання правової допомоги, за  умовами якої ОСОБА_1 надає їй юридичну допомогу, захищає та представляє її інтереси як представник при розгляді справи про спадкування спадкового майна після смерті ОСОБА_3 та здійснює захист її майнових прав у судах та правоохоронних органах. Для зручності розрахунків того ж дня між ними укладена додаткова угода до вказаного договору, в якій визначено порядок розрахунків, а саме передбачено, що вона сплачує 10 000,00 грн одноразовим платежем, а  у разі позитивного результату ще сплачує 5 % від вартості отриманого майна, яке було предметом позовної заяви, а саме трифутового контейнеру під № НОМЕР_2 та п`ятифутового контейнеру під № НОМЕР_1.
Вказувала на те, що ОСОБА_1 надав їй текст угоди, яку вона, не читаючи, підписала та повернула йому та не надав їй копію додаткової угоди.
Натомість до позовної заяви ОСОБА_1 додав додаткову угоду, пунктом 2 якої передбачено, що після виконання обов`язків за зазначеним договором, 
 
отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 вона сплачує      25 % від отриманого спадкового майна як винагороду за виконану роботу.
Отже, адвокат Гузь Г. В. фактично самостійно визначив винагороду за досягнення позитивного рішення у справі, чим ввів її в оману щодо виду та ціни послуг, що надаються, чим порушив положення частини першої статті 203 ЦК України.
При цьому ОСОБА_1 вступив у справу на її завершальній стадії 09 січня          2018 року, позов не складав, а його участь у справі полягала у надані додаткових пояснень до позову на одному аркуші та участь в одному судовому засіданні 31 травня 2018 року.
Зазначала, що вартість таких послуг становить не більше 10 000,00 грн, які вона сплатила адвокату.
Зазначала, що включення до умов договору про надання юридичних послуг абзацу 2 в пункті 2 про винагороду адвокату за результат судового розгляду справи № 521/20103/15-ц, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 , суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства, у зв`язку з чим та в силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, підлягає визнанню недійсним.
Також вказувала на те, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 у своєму позові просив стягнути 25 % від вартості спадкового майна, що отримано               в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 у вигляді              1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та двох контейнерів, а апеляційний суд стягнув конкретну суму в грошовому виразі, а саме 192 285,95 грн, яка не заявлялась в позовних вимогах та не досліджувалась судом першої інстанції.
При цьому оскаржуваним пунктом договору передбачалась оплата 25 % як винагорода від отриманого спадкового майна, а за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2018 року у справі  № 521/20103/15-ц вона отримала право на спадщину на два контейнери, а не на квартиру.
Більше того, за вказаним судовим рішенням вона позбулась 1/3 частини квартири, оскільки свідоцтво на право власності в порядку спадкування за заповітом судом визнано недійсним.
Крім того, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2018 року визнано недійсними свідоцтва на право спадщину за заповітом, які видані на її ім`я та на ім`я ОСОБА_4 , згідно з якими їй та ОСОБА_4 належало по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво на право спадщини за заповітом на 1/3 частини квартири, яке видане на ім`я ОСОБА_5 ,  судом недійсним не визнавалось.
За таких обставин вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частини вказаної квартири, а тому висновок апеляційного суду щодо отримання нею права на 1/2 частини квартири ґрунтується на припущеннях.
Також апеляційний суд розглянув справу за її відсутності та за відсутності її представника. Вказувала, що апеляційний суд не повідомляв її про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, а її представника повідомили в електронному режимі 17 лютого 2021 року о 20 годині, тобто після закінчення робочого дня, про що свідчить скріншот з електронної пошти, у зв`язку з чим її представник дізнався про розгляд справи в режимі відеоконференції в день її проведення та не мав можливості підготуватись до участі у розгляді справи у такому режимі.
 
Підставами касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У строк, визначений судом, заявник усунула недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
06 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір про надання правової допомоги № 02, згідно з умовами якого адвокат надає юридичну допомогу, захищає та представляє права та інтереси        ОСОБА_2 в якості її представника при розгляді справи про спадкування спадкового майна після смерті ОСОБА_3 та захист її майнових прав у судах та правоохоронних органах.
 
06 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено угоду № 2, згідно з пунктом 2 якої, громадянка ОСОБА_2 за надану правову допомогу, захист її інтересів в судах та правоохоронних органах при розгляді позовних заяв, клопотань, заяв та інших документів при розгляді питання про спадкування спадкового майна після смерті ОСОБА_3 та захист її майнових прав, сплачує адвокату гонорар у відповідності зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» за домовленістю сторін у розмірі 10 000,00 грн у термін до 10 січня 2018 року, як передоплата для сплати податків та накладних витрат.
Після виконання обов`язків по зазначеному договору, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 сплачує 25 % від отриманого спадкового майна, як винагороду за виконану роботу.
 
На виконання вказаного договору ОСОБА_2 сплатила адвокату гонорар у розмірі 10 000,00 грн.
 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2018 року        у справі  № 521/20103/15-ц, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 ,      ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлова Олена Володимирівна, державний нотаріус Сьомої одеської державної нотаріальної контори Малиновська Олена Костянтинівна, про визнання заповіту недійсним, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на контейнери, розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок», задоволено.
Визнано заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 18 грудня 2012 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Малиновською О. К., недійсним.
Визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_4 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , яке посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайловою О. В. 28 серпня 2015 року, недійсним.
Визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_7 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , яке посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайловою О. В. 28 серпня 2015 року, недійсним.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_6 ,             ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ТОВ «Промтоварний ринок», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлова О. В., державний нотаріус Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Малиновська О. К., про визнання недійсними договорів про надання послуг по здійсненню торгової діяльності, визнання права власності на спадкове майно, задоволено. 
Визнано за ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 3-х футовий контейнер під № НОМЕР_2 по вул. Южна, 5-ти футовий контейнер під            № НОМЕР_1 по вул. Ринкова, що розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок».
Визначено порядок виконання рішення суду, визначено, що визнання права власності в порядку спадкування за законом на 3-х футовий контейнер під      № НОМЕР_2 по вул. Южна , 5-ти футовий контейнер під № НОМЕР_1 по вул. Ринкова , що розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок» після набрання рішенням законної сили є підставою для укладення договорів про надання послуг по здійсненню торгової діяльності між ТОВ «Промтоварний ринок» та ОСОБА_9 .
 
Згідно з актом виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 02 від 06 січня 2018 року, який складений 31 травня 2018 року, адвокат Гузь Г. В. виконав свої зобов`язання за договором про надання правової допомоги № 02 від 06 січня 2018 року по захисту прав та інтересів ОСОБА_2 в якості її представника при розгляді справи про спадкування спадкового майна після смерті ОСОБА_3 та захист її майнових прав у судах та правоохоронних органах.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                 і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду частково                                     не відповідає.
 
Щодо вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 .
 
Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 просила визнати недійсним абзац другий пункту 2 Угоди № 02 від 06 січня 2018 року до договору про надання правової допомоги № 02 від 06 січня 2018 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 , а саме: «Після виконання обов`язків по зазначеному договору, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 сплачує 25 % від отриманого спадкового майна як винагороду за виконану роботу».
 
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
 
Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору:          у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. 
 
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
 
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову                      у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки остання не довела своїх позовних вимог щодо того, що оспорюваний нею пункт договору суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а тому підлягає визнанню недійсним згідно частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.  
 
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що під змістом правочину розуміється сукупність умов , викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статі 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер , і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися нормі різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно -правовому акті , а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах. 
 
Апеляційним судом вірно застосовано даний висновок Верховного Суду.  
 
Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на неналежне повідомлення про розгляд справи в апеляційному суді не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи містять підтвердження того, що апеляційний суд направляв ОСОБА_2 судову повістку про виклик до суду на 18 лютого             2021 року, однак поштове відправлення повернулося 21 січня 2021 року               з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається врученням їй цієї судової повістки, а представник ОСОБА_2 не звертався до апеляційного суду з клопотанням про проведення судового засідання                   в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
 
Щодо вирішення первісного позову ОСОБА_1 .
 
Разом із тим, не можна погодитись з висновком апеляційного суду про задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованості за договором про надання правової допомоги                у розмірі 192 285,95 грн., з огляду на таке.
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах         і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
 
Тлумачення пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» свідчить, що правова допомога має інтерес для клієнта не самі по собі, а переслідує певну мету і задовольняє потребу                     у захисті, відновленні і задоволенні його прав. Саме тому ці наслідки бажані клієнтом і сприймаються ним саме як результат надання правової допомоги. Наявність або відсутність бажаного судового рішення, що задовольняє права і інтереси замовника, є для нього чіткою і найбільш переконливою оцінкою якості послуг виконавця і при відсутності інших критеріїв - нормальною               і законною умовою розміру відповідної винагороди за спільною домовленістю сторін. 
 
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:                  1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер;                        4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
 
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках:         1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань          з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
 
Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар                      є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
 
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що передбачена абзацом другим пункту 2 Угоди № 02 від 06 січня 2018 року до договору про надання правової допомоги № 02 від 06 січня 2018 року, укладеного між сторонами у справі, винагорода є додатковою винагородою адвоката, платою за досягнутий адвокатом результат, та є за своєю суттю так званим «гонораром успіху», нарахування та сплата якого залежать від настання певної події.
 
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28 липня                        2022 року у справі № 903/781/21.
 
Чинне законодавство хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як гонорар успіху, проте Верховний Суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) фактично дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.
 
Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові також зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.
 
Аналогічним чином тлумачить це питання і Європейський суд з прав людини, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції)                    від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.
 
Таким чином зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху» не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема частин четвертої - п`ятої статті 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат.
 
Однак вищенаведене не означає, що такі зобов`язання між адвокатом та клієнтом не є обов`язковими для сторін договору про надання правової допомоги, у разі якщо такий договір є дійсним.
 
Згідно з абзацом другим пункту 2 угоди № 2, яка укладена між сторонами 06 січня 2018 року, після виконання обов`язків по зазначеному договору, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 сплачує 25 % від отриманого спадкового майна, як винагороду за виконану роботу.
 
Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання правової допомоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що згідно з рішенням Малиновського районного суду                   м. Одеси від 31 травня 2018 року у справі  № 521/20103/15-ц ОСОБА_2 набула права на спадкове майно, а саме: на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , 3-х футовий контейнер під                       № НОМЕР_2 по вул. Южна , 5-ти футовий контейнер під № НОМЕР_1 по вул. Ринкова , що розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок». 
 
Однак, зі змісту рішення Малиновського районного суду м. Одеси                                         від 31 травня 2018 року у справі № 521/20103/15-ц вбачається, що   ОСОБА_2 зверталась до суду з вимогами про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на 3-х футовий контейнер під №5578 по вул. Южна та 5-ти футовий контейнер під № НОМЕР_1 по вул. Ринкова , що розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок». 
Питання щодо визнання за нею права власності у порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 позивач у цій справі не порушувала.
 
Апеляційний суд не врахував, що рішеннямМалиновського районного суду     м. Одеси від 31 травня 2018 року у справі № 521/20103/15-ц за         ОСОБА_2 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , тільки на 3-х футовий контейнер під № НОМЕР_2 по вул. Южна та 5-ти футовий контейнер під № НОМЕР_1 по вул. Ринкова , що розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок». 
 
При цьому за позовом ОСОБА_6 суд визнав недійсним заповіт ОСОБА_3 від 18 грудня 2012 року та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , яке посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайловою О. В. 28 серпня 2015 року.
 
Отже, у результаті розгляду справи № 521/20103/15-ц ОСОБА_2                       не набула право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , на що апеляційний суд уваги не звернув.
 
Крім того, визначаючи суму заборгованості за договором про надання правової допомоги, апеляційний суд не врахував, що пункт 2 угоди № 2                               не передбачає визначення вартості присудженого майна не відповідно до рішення суду, а за будь-якою додатковою оцінкою.
 
Колегія суддів не вбачає підстав для визначення вартості майна, присудженого ОСОБА_2 у травні 2018 році, за звітом про оцінку такого майна, складеним на замовлення ОСОБА_1 у вересні 2019 році, оскільки очевидно, що з часом вартість майна змінюється, у тому числі внаслідок об`єктивних факторів (зміни кон`юнктури ринку, девальвації національної валюти тощо).
 
Також апеляційний суд залишив поза увагою та не надав належної правової оцінки договорам купівлі-продажу від 01 вересня 2018 року та                                 від 29 листопада 2018 року, згідно з якими ОСОБА_2 продала 3-х футовий контейнер під № НОМЕР_2 по вул. Южна, 5-ти футовий контейнер під              № НОМЕР_1 по вул. Ринкова, що розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок», ОСОБА_10 за ціною 5 000,00 грн кожен.
 
Наведене дає підстави для висновку, що під час розгляду справи апеляційним судом в порушення норм процесуального права не встановлено обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до неправильно застосування норм матеріального права. Без встановлення обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з`ясувати дійсні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про направлення справи в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Перевіривши в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу                ОСОБА_2 задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 залишити без змін, а в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 - скасувати та направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_7 , подану адвокатом Зуєвою Іриною Іванівною, задовольнити частково.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором про надання правової допомоги скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
У решті постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець