РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року 
м. Рівне

Справа № 570/5139/20
Провадження № 22-ц/4815/304/22

         Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               
головуючого судді – Шимківа С. С.,
суддів: – Гордійчук С.О., Ковальчук Н. М. 
секретар судового засідання – Ковальчук Л.В., 

учасники справи: 
позивач      –  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Центр надання адміністративних послуг у місті Рівному Управління забезпечення надання адміністративних послуг,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  та ОСОБА_3  – адвоката Величка Олександра Миколайовича на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 14 вересня 2021 року (ухвалене у складі судді Гнатущенко Ю.В.) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Центр надання адміністративних послуг у місті Рівному УЗНАП про  виділення в натурі реальної частини окремого будинковолодіння з спільної часткової власності,-

       в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Центр надання адміністративних послуг у місті Рівному УЗНАП про  виділення в натурі реальної частини окремого будинковолодіння з спільної часткової власності.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що постановою Апеляційного суду Рівненської області від 12 вересня 2018 року у справі №570/5310/14-ц було визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину ідеальної частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , виділивши їм в натурі майно згідно висновку №8303-8304 судової інженерно-технічної експертизи від 16 травня 2016 року, варіант розподілу ІІ, перший власник (жовтий колір на схемі розподілу №2): кімнату 1-3 площею 14,2 кв.м.; кімнату 1-4 площею 19,6 кв.м.; коридор 1-5 площею 5,2 кв.м.; веранду а1 (коридор 1-8) площею 3,0 кв.м.; ганок (сходи а3); сарай (Б), що складає 51 % будинковолодіння; а вбиральню (літ. Д), огорожу (№1), ворота (2), питний колодязь (літ. Г) залишено у спільному користуванні. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину ідеальної частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , виділивши йому в натурі майно згідно висновку №8303-8304 судової інженерно-технічної експертизи від 16 травня 2016 року, варіант розподілу ІІ, другий співвласник (рожевий колір на схемі розподілу №2): коридор 1-1 площею 8,7 кв.м.; кухню 1-2 площею 18,3 кв.м.; кімнату 1-6 площею 16,2 кв.м.; веранду а (коридор 1-7) площею 4,2 кв.м.; погріб (Пг/А-1); ганок (сходи а2); сарай-гараж, літню кухню (В), що складає 49 % будинковолодіння; а вбиральню (літ. Д), огорожу (№1), ворота (2), питний колодязь (літ. Г) залишено у спільному користуванні. Однак він позбавлений можливості зареєструвати право власності на зазначену частину будинку, оскільки відсутня технічна можливість у Державному реєстрі прав, так як згідно інформаційної довідки від 07 жовтня 2020 року житловий будинок по АДРЕСА_1 перебуває в процесі виділу частки. Таким чином, державна реєстрація права власності є неможливою до набрання законної сили рішення суду про виділення в натурі реальної частини окремого будинковолодіння з спільної часткової власності.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 14 вересня 2021 року позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Центр надання адміністративних послуг у місті Рівному УЗНАП про  виділення в натурі реальної частини окремого будинковолодіння з спільної часткової власності задоволено повністю.
Виділено ОСОБА_1 в окреме будинковолодіння 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 , яке складається із наступних приміщень: коридор 1-1 площею 8,7 кв.м.; кухню 1-2 площею 18,3 кв.м.; кімнату 1-6 площею 16,2 кв.м.; веранду а (коридор 1-7) площею 4,2 кв.м.; погріб (Пг/А-1); ганок (сходи а2); сарай-гараж, літню кухню (В), що складає 49% будинковолодіння; а вбиральню (літ. Д), огорожу (№1), ворота (2), питний колодязь (літ Г) залишено у спільному користуванні.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в дохід держави судові витрати - судовий збір в сумі по 420 гривень 40 копійок з кожного.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не має можливості у повному обсязі розпоряджатися та користуватися належною йому частиною спірного нерухомого майна, а тому його право власності порушене і підлягає захисту, шляхом виділу майна, припинення спільної часткової власності на належне нерухоме майно, як на окрему одиницю нерухомого майна. 
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 – адвокат Величко Олександр Миколайович оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що позивач безпідставно звернувся з позовом до суду, оскільки між сторонами відсутній спір. Покликається на рішення апеляційного суду Рівненської області від 12 вересня 2018 року у справі №570/5310/14-ц, яким вирішено всі спори між співвласниками спірного домоволодіння. Позивач не скористався наданими йому законодавством правами та порядком врегулювання майнових відносин між співвласниками, а зловживаючи своїм правом на звернення до суду, звернувся з позовом, у той час як інші співвласники будинку йому не чинили жодних перешкод у реалізації його прав. При цьому, з пропозицією укласти договір про виділ частки у майні в натурі він не звертався.
З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог – відмовити.
У поданих на апеляційну скаргу відзивах представник позивача та Управління забезпечення надання адміністративних послуг (УЗНАП РМР) просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що згідно з постановою Апеляційного суду Рівненської області від 12.09.2018 р. у справі №570/5310/14-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно та поділ майна в натурі визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину ідеальної частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , виділивши їм в натурі майно згідно висновку №8303-8304 судової інженерно-технічної експертизи від 16.05.2016 р., варіант розподілу ІІ, перший власник (жовтий колір на схемі розподілу №2): кімнату 1-3 площею 14,2 кв.м.; кімнату 1-4 площею 19,6 кв.м.; коридор 1-5 площею 5,2 кв.м.; веранду а1 (коридор 1-8) площею 3,0 кв.м.; сходи (сходи а3); сарай (Б), що складає 51 % будинковолодіння; а вбиральню (літ. Д), огорожу (№1), ворота (2), питний колодязь (літ. Г) залишити у спільному користуванні.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину ідеальної частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , виділивши йому в натурі майно згідно висновку №8303-8304 судової інженерно-технічної експертизи від 16.05.2016 р., варіант розподілу ІІ, другий співвласник (рожевий колір на схемі розподілу №2): коридор 1-1 площею 8,7 кв.м.; кухню 1-2 площею 18,3 кв.м.; кімнату 1-6 площею 16,2 кв.м.; веранду а (коридор 1-7) площею 4,2 кв.м.; погріб (Пг/А-1); ганок (сходи а2); сарай-гараж, літню кухню (В), що складає 49 % будинковолодіння; а вбиральню (літ. Д), огорожу (№1), ворота (2), питний колодязь (літ. Г) залишити у спільному користуванні.
Як убачається з відповідей Центру надання адміністративних послуг у місті Рівному УЗНАП №Д-212/0116 від 13.10.2020 р. та № 1929/01-14 від 26.04.2021 р., об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1 знаходиться в процесі виділу частки. Така інформація існує в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у зв`язку зі зверненням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ частки. 
Право власності за ОСОБА_1 на підставі вищезазначеної постанови апеляційного суду в установленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстроване, оскільки розділ в Державному реєстрі прав з реєстрації права власності (реєстраційний номер 363602256246) на житловий будинок по АДРЕСА_1 , знаходиться в процесі виділу частки, а тому відсутня технічна можливість здійснити державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі прав за позивачем на 1/2 частину ідеальної частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 (а.с.56).
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 227208204 від 07 жовтня 2020 року вбачається, що відповідачі вчинили дії по виділу частки з будинковолодіння по АДРЕСА_1 в окремий об`єкт будинковолодіння по АДРЕСА_1 , а саме 19 травня 2014 року за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 зареєстроване право спільної часткової власності по ј частці за кожним на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , на підставі рішення Апеляційного суду Рівненської області № 22-ц/787/804/2014 від 15 квітня 2014 року.
У подальшому 03 листопада 2017 року за ними зареєстроване право власності на виділену частку з будинковолодіння по АДРЕСА_1 в окремий об`єкт по АДРЕСА_1 .
Вчиненні реєстраційні дії в обох розділах за адресами по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_1 на вищезазначені об`єкти скасовані, що відображено у Інформації з Державного реєстру речових прав від 23.10.2020 р., від 01.10.2018 р. (а.с. 14 зворот) та від 12.08.2017 (а.с. 56, зворот). 
Як вбачається з висновку судової інженерно-технічної експертизи №8303-8304 від 16 травня 2016 року та з висновку щодо технічної можливості виділу об`єкта нерухомого майна № 2397 від 01 червня 2021 року КП РОБТІ РОР, існує технічна можливість виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна 1/2 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , відповідно до ідеальних часток співвласників та враховуючи певний порядок користування житловим будинком та надвірними спорудами, що склався.
Так, у користування позивача з ідеальною часткою 1/2 пропонується виділити житловий будинок: коридор 1-2 (1-1) площею 8,7 кв. м.; кухня 1-3 (1-2) площею 18,3 кв.м.; кімната 1-4 (1-6) площею 16,2 кв.м.; веранду а площею 4,2 кв.м.; загальна площа: 47,2 кв.м.; житлова площа: 16,2 кв.м. та надвірні споруди: погріб (Пг/А-1); ганок (сходи а2); сарай-гараж, літня кухня (В), а вбиральню (літ. Д), огорожу (№1), ворота (2), питний колодязь (літ. Г) залишити у спільному користуванні. Житловий будинок, який виділяється позивачу має окремий вхід, відокремлені інженерні мережі, тому не порушуючи будівельних норм та правил, є можливість поділити в натурі житловий будинок на самостійні об`єкти нерухомого майна. 
Рішенням Виконавчого комітету Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області № 102 від 04 листопада 2020 про присвоєння поштової адреси частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , на яку визнано право власності за ОСОБА_1 , присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1 .
Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Порядок користування спільною частковою власністю визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.
У відповідності зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
У співвласників домоволодіння по АДРЕСА_1 відсутня домовленість щодо порядку володіння та користування спільною частковою власністю.
Угода про порядок користування житловим будинком і земельною ділянкою співвласниками не укладалася, фактичний порядок користування між трьома співвласниками також не складався.
Позивач звертався до державного реєстратора з заявою про здійснення державної реєстрації частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , однак згідно відповіді центру надання адміністративних послуг у місті Рівному, було відмовлено у реєстрації речових прав, оскільки розділ в Державному реєстрі прав з реєстрації права власності (реєстраційний номер 363602256246) на житловий будинок по АДРЕСА_1 , знаходиться в процесі виділу частки, а тому відсутня технічна можливість здійснити державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі прав за позивачем на 1/2 частину ідеальної частки спірного будинковолодіння.
Позивач фактично не має можливості у повному обсязі розпоряджатися та користуватися належною йому частиною спірного будинковолодіння.
Згідно зі ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
За правилами ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдають істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 04жовтня 1991 р. N 7 з наступними змінами та доповненнями, виділ у натурі часток жилого будинку можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом.
Статтею 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Згідно ст. ст. 2, 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі-державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових правна нерухоме майно. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року N 55 (далі - Інструкція).
Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
У відповідності до пунктів 54, 56 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. N 1127 державна реєстрація права власності на нерухоме майно, утворене шляхом виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, проводиться за умови наявності технічної можливості такого виділу та можливості використання майна як самостійного об`єкта цивільних правовідносин.
Для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, подаються, зокрема, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду.
Отже, суд при наявності порушеного права та вирішенні такого спору повинен встановлювати обставини технічної можливості виділу майна та можливості його використання як самостійного об`єкта цивільних відносин.
Пунктами 1.2, 3.10, 3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України N 55 від 18 червня 2007 року, передбачено, що виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна), який готує суб`єкт господарювання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі N 908/1754/17 (провадження N 12-180гс18) зроблено висновок, що "відсутність конструкції ("за наявності одночасно") в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності".
Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. 
Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами-учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу правомірних або законних очікувань та захисту прав людини через призму цього принципу.
Зокрема, у справах Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії та Федоренко проти України Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути існуючим майном або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20.11.95 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; п. 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі Федоренко проти України).
Враховуючи, що позивач фактично позбавлений можливості зареєструвати право власності на належну йому частину спірного домоволодіння, яка має технічну можливість для виділення її в натурі, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про задоволення позову, адже у даному випадку це буде ефективним способом захисту порушених прав позивача. При цьому, не встановлено факту порушення майнових прав відповідачів внаслідок виділення внатурі належної позивачу частки будинку.
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду. 
Покликання апелянта на те, що порушення прав позивача відбулося у зв`язку з відмовою державного реєстратора у вчиненні реєстраційних дій стосовно належної йому частки, а не через наявність спору між співвласниками будинку, є необґрунтованими. Рішення про відмову у здійсненні реєстраційних дій реєстратором не приймалося, а було лише повідомлено  ОСОБА_1 у технічній неможливості їх здійснення, внаслідок попередньо проведених реєстрацій за зверненням відповідачів. Заперечень стосовно варіанту виділення частки позивача в окреме будинковолодіння апеляційна скарга не містить.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 – адвоката Величка Олександра Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 14 вересня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
       Повний текст постанови виготовлено 28 липня 2022 року.

Головуючий-суддя                                         Шимків С.С.
Судді:                                                                          Гордійчук С.О. 
                Ковальчук Н. М.