Постанова
Іменем України
 
29 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 461/2102/20
провадження № 61-18794св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,	Олійник А. С., Усика Г. І.,	
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Курія Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької Церкви,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Курії Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької Церкви на постанову Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року у складі колегії суддів:           Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Курії Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької церкви (далі - Курія ЛА УГКЦ) про скасування наказу про звільнення із займаної посади, поновлення на займаній посаді та стягнення середнього заробітку.
Позов обґрунтовано тим, що з 01 березня 2017 року позивач працювала в Курії ЛА УГКЦ на посаді секретаря. 07 лютого 2020 року вона звільнена із займаної посади секретаря економічно-господарського відділу на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів України про працю (далі - КЗпП України) у зв`язку із скороченням штату. Вважає звільнення з роботи незаконним внаслідок порушення процедури звільнення, оскільки при звільненні їй не були запропоновані вакантні посади, що є порушенням статті 492 КЗпП України.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2020 року                                  у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що                           в судовому засіданні не встановлено порушення відповідачем прав позивача                        в частині звільнення із займаної посади, оскільки, з метою оптимізації, мали місце зміни в організації праці, що призвело до скорочення штату працівників із дотриманням вимог трудового законодавства.
Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2021 року клопотання адвоката Працьовитого А. В. задоволено частково, ухвалено додаткове рішення у справі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Курії ЛА УГКЦ витрати на професійну (правову) допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
Враховуючи характер виконаної адвокатом Працьовитим А. В. роботи (аналіз позовної заяви, надання консультацій та роз`яснень, підготовка документів та відзиву, представлення інтересів відповідача в суді), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом вказаної роботи, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу, проте зменшив їх розмір                        з 10 000,00 грн до 5 000,00 грн.
Постановою Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від             22 грудня 2020 року скасовано. Ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ від 05 лютого 2020 року              № КЗ-0002-А-00000210 Курії ЛА УГКЦ про звільнення з 07 лютого 2020 року                    ОСОБА_1 з посади секретаря економічно-господарського відділу за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Поновлено ОСОБА_1 на посаді секретаря економічно-господарського відділу Курії ЛА УГКЦ з 08 лютого 2020 року. Стягнуто з Курії ЛА УГКЦ на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період вимушеного прогулу, з 08 лютого 2020 року по               07 жовтня 2021 року, включно в розмірі 118 042,77 грн. Звернуто стягнення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць                     у розмірі 5 944,60 грн до негайного виконання (суми грошових виплат зазначені без відрахувань податків).
Апеляційний суд не погодився із висновками суду першої інстанції, який, ухвалюючи своє рішення, вважав, що посада комірника не була вакантною, а посади охоронника та документознавця (нотара) канцелярії не могли бути запропоновані позивачу, оскільки для їх зайняття встановлено певні вимоги щодо освіти, стажу роботи, спеціальних знань.
Виходячи з того, що однією з умов роботи як за сумісництвом, так і в порядку суміщення, є наявність вакантної посади (професії), апеляційний суд вказав, що посада комірника економічно-господарського відділу, хоч і була зайнята в порядку сумісництва (суміщення) іншими працівниками, проте залишилася вакантною, але не була запропонована позивачу ОСОБА_1 із врахуванням її освіти, роботи у зазначеній установі та особливих обставин як єдиного працездатного члена сім`ї. Окрім цього, відповідачем не додано до матеріалів справи копії трудової книжки отця                ОСОБА_3 , який обіймав посаду комірника.
Також апеляційний суд не погодився із висновками суду першої інстанції, що посади охоронника та документознавця (нотара) канцелярії не могли бути запропоновані позивачу, оскільки посадові інструкції за цими посадами, у тому числі вимоги щодо освіти, стажу роботи, були затверджені 02 грудня 2019 року та 27 грудня 2019 року, тобто після повідомлення позивача про заплановане звільнення, а доказів того, що такі існували на момент вручення їй повідомлення, матеріали справи не містять. Отже, на переконання апеляційного суду, вказані посади вважалися вакантними на момент повідомлення позивача про заплановане звільнення і такі запропоновані їй роботодавцем не були.
З урахуванням зазначених обставин, зважаючи на те, що позивачу на момент звільнення не було запропоновано всіх вакантних посад, чим порушено вимоги статті 492 КЗпП України, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі у зв`язку із звільненням без законної підстави з одночасним скасуванням наказу про припинення трудового договору.
При розрахунку середньої заробітної плати позивача за період вимушеного прогулу суд апеляційної інстанції виходів із того, що її середньоденний заробіток складає 283,07 грн, оскільки: січень 2020 року - 6 350,00 грн + грудень 2019 року -                   5 539,20 грн = 11 889,20 грн : 42 робочі дні (грудень 2019 року - 21 робочий день, січень 2020 року - 21 робочий день = 42 робочі дні), тобто 283,07 грн х 417 робочих днів із дня звільнення і до ухвалення рішення про поновлення на роботі, що становить 118 042,77 грн (із зазначеної суми підлягає стягненню податок).
Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 та стягнуто з Курії ЛА УГКЦ на користь позивача  10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи  у суді першої інстанції та переглядом справи в суді апеляційної інстанції, мотивуючи це тим, що гонорар адвоката є фіксованим, співмірним із складністю справи, його розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, та 1 261,20 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи
 
У листопаді 2021 року Курія ЛА УГКЦ із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року та залишити в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від                 22 грудня 2020 року та додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2021 року.
 
Разом із касаційною скаргою заявником подано клопотання про зупинення виконання постанови Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року до закінчення касаційного провадження у справі, посилаючись на те, що виконання оскаржуваної постанови може призвести до неможливості повернення виплачених грошових коштів.
 
Як підставу касаційного оскарження, заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21 лютого 2020 року у справі № 809/1353/16, від 03 червня 2020 року у справі № 757/42264/16-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 766/16629/18 та висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17.
 
Заявник у своїй касаційній скарзі також посилається на те, що у відповідача на момент скорочення не було вакантних посад, які відповідають освіті та кваліфікації позивача. Зокрема, наказ про прийняття на посаду нового охоронника замість звільненого працівника з цієї посади був виданий до моменту повідомлення позивача про скорочення її посади, що дає підстави стверджувати про те, що посада охоронника не була вакантною взагалі (рішення про звільнення одного охоронника               з 02 грудня 2019 року і прийняття іншого охоронника з 03 грудня 2019 року прийнято до моменту повідомлення позивача про скорочення її посади). Позивач не має спеціальної освіти, визначеної законодавством, та навичок, у зв`язку з чим посилання апеляційного суду виключно на посадову інструкцією охоронника, яка була затверджена після повідомлення позивача про скорочення її посади, не може сприйматися як об`єктивний розгляд справи та правильне застосування норм матеріального та процесуального права. Аналогічна ситуація із посадою документознавця (нотаря) канцелярії Курії ЛА УГКЦ: відповідно до наказу голови Курії ЛА УГКЦвід 29 листопада 2019 року, посадової інструкції та Кодексу канонів східних церков, яким керується відповідач, документознавцем (нотарем) може бути лише особа, яка має богословську освіту та є священиком.
 
Заявник наполягає, що посада комірника економічно-господарського відділу в Курії ЛА УГКЦ на момент попередження ОСОБА_1 про звільнення та самого звільнення              з посади не була вакантною, оскільки отець ОСОБА_3 займав цю посаду згідно з наказом від 19 листопада 2019 року (тобто до попередження про скорочення позивача) на умовах сумісництва, а не суміщення, помилкового висновку про що дійшов суд апеляційної інстанції.
 
У січні 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу Курії ЛА УГКЦ, в якій, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки вона є законною.
 
Оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, Верховний Суд не бере до уваги документи, додані заявником до його касаційної скарги, та позивачем у її відзиві на касаційну скаргу, на підтвердження їхніх доводів, що не були предметом розгляду судами попередніх інстанцій, та здійснює розгляд справи за наявними у справі матеріалами.
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга Курії ЛА УГКЦ передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 02 грудня 2021 року про надання строку для усунення недоліків) поновлено Курії ЛА УГКЦ строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, відкрито касаційне провадження у справі (на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України), витребувано з Галицького районного суду м. Львова матеріали цивільної справи № 461/2102/20, клопотання Курії ЛА УГКЦ задоволено частково та зупинено виконання постанови Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, за виключенням поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один місяць, та надано іншим учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
У лютому 2022 року матеріали справи № 461/2102/20 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд                у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 2.1 статуту відповідача, Курія ЛА УГКЦє юридичною особою, завданням якої є допомога Архиєпископу і Митрополиту Львівському управляти дорученою йому Архиєпархією.
Згідно з пунктами 4.1, 4.2 статуту Курії ЛА УГКЦ Голова Курії ЛА УГКЦ (Львівський Архиєпископ) має повну і безпосередню владу над всіма структурами і посадовими особами Курії ЛА УГКЦта має право: засновувати, реорганізовувати, поділяти або об`єднувати внутрішні структури КуріїЛА УГКЦ, а також ліквідовувати їх при потребі чи створювати нові; призначати та звільняти керівників та інших посадових осіб, що входять до структури Курії ЛА УГКЦ; вирішувати всі інші питання, які стосуються життя і діяльності УГКЦ в межах Архиєпархії.
ОСОБА_1 працювала на посаді секретаря економічно-господарського відділу Курії ЛА УГКЦ з 01 березня 2017 року.
На посаду комірника економічно-господарського відділу Курії ЛА УГКЦ                               за сумісництвом з 19 листопада 2019 року прийнято отця ОСОБА_3 (наказ від              16 жовтня 2019 року № К-00000014-А-00000255).
Відповідно до наказу від 19 листопада 2019 року № К-00000015-А-00000253                            з 20 листопада 2019 року на посаду адміністративного помічника завідувача економічно-господарського відділу прийнято ОСОБА_4 , яка до цього не працювала             у Курії ЛА УГКЦ.
02 грудня 2019 року Голова Курії ЛА УГКЦ Возьняк І. М. видав наказ № 1950 про скорочення штату працівників Курії ЛА УГКЦ, прийнятий з метою оптимізації роботи  в економічно-господарському відділі Курії ЛА УГКЦ та відсутності потреби в штаті Курії ЛА УГКЦ посади секретаря економічно-господарського відділу, а саме: скоротити штатну одиницю - посаду секретаря економічно-господарського відділу Курії ЛА УГКЦ; інспектору з кадрів Курії ЛА УГКЦ ОСОБА_5 та головному бухгалтеру Курії ЛА УГКЦ ОСОБА_6 підготувати та подати для затвердження штатний розпис у новій редакції у зв`язку із скороченням штату працівників Курії ЛА УГКЦ; інспектору з кадрів Курії ОСОБА_5 до 06 грудня 2019 року включно повідомити ОСОБА_1 про наступне вивільнення (звільнення) її з посади секретаря економічно-господарського відділу Курії ЛА УГКЦ 07 лютого 2020 року у письмовій формі шляхом пред`явлення їй цього наказу для ознайомлення; інспектору з кадрів КуріїЛА УГКЦОСОБА_5 у період з моменту повідомлення про вивільнення (звільнення) та до моменту можливого звільнення ОСОБА_1 повідомити останню про можливі вакантні місця роботи в Курії ЛА УГКЦ, які відповідають її професії чи спеціальності при наявності таких.
02 грудня 2019 року інспектор з кадрів Курії ЛА УГКЦ Левандовська С. повідомила секретаря економічно-господарського відділу Курії ЛА УГКЦ ОСОБА_1 про заплановане звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 07 лютого 2020 року, та про те, що станом на день цього повідомлення Курія ЛА УГКЦ не має можливості запропонувати їй іншу роботу за її професією чи спеціальністю.
02 грудня 2019 року завідувач економічно-господарського відділу Курії ЛА УГКЦ отець ОСОБА_7 , помічник завідувача економічно-господарського відділу Курії ЛА УГКЦ отець ОСОБА_3 та інспектор з відділу кадрів Курії ЛА УГКЦ            Левандовська С. склали акт про відмову від підписання секретарем економічно-господарського відділу ОСОБА_1 повідомлення про заплановане звільнення та ознайомлення з наказом про скорочення штату працівників.
03 грудня 2019 року на посаду охоронника Курії ЛА УГКЦ прийнято нового працівника.
Наказом Голови Курії ЛА УГКЦ Архиєпископа і Митрополита Львівського                Возьняка І. М. від 05 лютого 2020 року за № ЛВ 20/152 ОСОБА_1 звільнено з посади секретаря економічно-господарського відділу Курії ЛА УГКЦ з 07 лютого 2020 року             у зв`язку із скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування, за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Наказом від 07 лютого 2020 року № 3ш внесено такі зміни до штатного розпису Курії ЛА УГКЦ, затвердженого наказом від 31 січня 2020 року № 2-ш (ЛВ 20/128): виведено             1 (одну) штатну одиницю «Секретар» «4115» з економічно-господарського відділу; затверджено і введено в дію з 10 лютого 2020 року штатний розпис Курії ЛА УГКЦ               у новій редакції.
07 лютого 2020 року керівник Курії ЛА УГКЦ Возьняк І. М. видав наказ (розпорядження) № КЗ-0002-А-00000210 про припинення трудового договору (контракту) та звільнення з посади секретаря економічно-господарського відділу ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Як вбачається з посадової інструкції документознавця канцелярії Курії ЛА УГКЦ, затвердженої 02 грудня 2019 року, на цю посаду може претендувати особа з такими кваліфікаційними вимогами: вік не менше 23 років, віруючий УГКЦ, закінчена вища богословська освіта, загальне розуміння латинської мови та законодавства Католицької Церкви, володіння сучасною іноземною мовою (однією із: італійська, іспанська, французька, німецька, англійська мови), стаж роботи - не вимагається.
Згідно з посадовою інструкцією охоронника Курії ЛА УГКЦ, затвердженою 27 грудня 2019 року, на вказану посаду може претендувати особа, в якої професійно-технічна освіта або повна загальна середня освіта, яка знає та застосовує у діяльності чинне законодавство, стандарти, накази, розпорядження, інструкції та іншу організаційно-розпорядчу документацію щодо охорони Курії ЛА УГКЦ; основи кримінального та адміністративного законодавства; порядок застосування та використання вогнепальної зброї, спеціальних засобів індивідуального захисту та активної оборони, охоронно-технічних засобів забезпечення безпеки; індивідуально-психологічні риси та особливості поведінки правопорушників; основи службової поведінки, етикету; тактико-технічні характеристики та правила використання спеціальних засобів охорони зв`язку, сповіщення, попередження про небезпеку; правила та норми з охорони праці, екологічної та пожежної безпеки; порядок надання першої медичної допомоги, місця розташування правоохоронних органів, порядок та способи встановлення з ними зв`язку.
Курія ЛА УГКЦ знаходиться на території Комплексу Собору Св. Юра, який є пам`яткою архітектури національного значення і знаходиться під охороною ЮНЕСКО, а тому вказаний об`єкт може охороняти особа, яка обіймає посаду «охоронник 2 розряду». За вказаною професією може працювати особа, яка підтвердила результати неформального професійного навчання згідно з постановою Кабінетом Міністрів України від 15 березня 2013 року № 340 та наказом Мінсоцполітики України від             23 грудня 2013 року № 886.
Відповідно до диплому ОСОБА_1 , позивач закінчила повний курс Дрогобицького державного педагогічного інституту ім. Івана Франка за спеціальністю «Українська мова та література, російська мова та література» та їй присвоєно кваліфікацію учителя української мови та літератури, російської мови та літератури.
Суд апеляційної інстанції встановив, що середньоденний заробіток позивача складає 283,07 грн, у відповідача не створена та не діє первинна профспілкова організація.
Нормативно-правове обґрунтування
Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Виходячи з положень зазначеної норми, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе у випадку змін в організації і праці. Під змінами в організації виробництва і праці мається на увазі ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення численності або штату працівників.
Відповідно до частини четвертої статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
При цьому скорочення чисельності та скорочення штату не тотожні поняття, адже скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій; при цьому одночасно можуть вводитись інші посади, спеціальності, професії,                       в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватись, а в окремих випадках навіть збільшуватись.
При звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України необхідним є додержання порядку вивільнення працівників, встановленого статтями 40, 42, 492 КЗпП України.
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених               у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Порядок вивільнення працівників регламентовано статтею 492 КЗпП України. Так, згідно з частинами першою-третьою цієї статті, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Водночас звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України можливе, якщо роботодавець вжив усіх заходів щодо переведення працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, який (яка) звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести такого працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення. При цьому акцентується увага на необхідності запропонувати працівнику всі наявні вакансії.
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої                                       статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника            з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , виходячи з того, що позивачу на момент звільнення не було запропоновано всіх вакантних посад у Курії ЛА УГКЦ, що свідчить про порушення роботодавцем вимог статті 492 КЗпП України, з чим колегія суддів Верховного Суду не погоджується, з огляду на таке.
У період з 02 грудня 2019 року, коли було прийнято наказ про скорочення штату працівників Курії ЛА УГКЦ, зокрема посади секретаря економічно-господарського відділу, та ОСОБА_1 було повідомлено про майбутнє звільнення (а. с. 77, 78, 79), до 07 лютого 2020 року - дати її звільнення (а. с. 5, 6) на роботу в Курію ЛА УГКЦ були прийняті два нові працівники: 03 грудня 2019 року - ОСОБА_8 на посаду охоронника економічно-господарського відділу згідно з наказом (розпорядженням) від 29 листопада 2019 року № К-00000016-А-00000254 (а. с. 44) та 12 грудня 2019 року - ОСОБА_9 на посаду документознавця (нотара) згідно з наказом (розпорядженням) від 11 грудня 2019 року № К-00000018-А-00000257 (а. с. 87).
Апеляційний суд не погодився із судом першої інстанції та вважав, що зазначені посади могли бути запропоновані ОСОБА_1 , оскільки посадові інструкції щодо них,              у тому числі вимоги щодо освіти, стажу роботи, затверджені 02 грудня 2019 року (щодо документознавця (нотара)) та 27 грудня 2019 року (щодо охоронника), тобто після повідомлення позивача про заплановане звільнення, тому такі посади, на думку апеляційного суду, вважалися вакантними.
Разом з тим матеріали справи містять підтвердження, що 29 листопада 2019 року,               з метою покращення організації документообігу в Курії ЛА УГКЦ, керівник Курії ЛА УГКЦ Возьняк І. М. видав наказ про вимоги до документознавця (нотаря) Курії ЛА УГКЦ (а. с. 48, 84), згідно з яким доручено інспектору з кадрів та канцлеру Курії ЛА УГКЦ розробити та подати для затвердження до 01 січня 2020 року проекти посадових інструкцій документознавця (нотаря), архівіста та завідувача канцелярії (канцлера). Цей наказ містить такі вимоги до претендента на посаду документознавця (нотаря): вік не менше 23 років, віруючий УГКЦ, закінчена вища богословська освіта, загальне розуміння латинської мови та законодавства Католицької Церкви, володіння сучасною іноземною мовою (однією з: італійська, іспанська, французька, німецька, англійська). Зазначені вимоги до цієї посади містяться й у затвердженій 02 грудня 2019 року посадовій інструкції документознавця канцелярії Курії ЛА УГКЦ (а. с. 85).
Тобто станом на 29 листопада 2019 року, навіть до прийняття рішення про скорочення посади секретаря економічно-господарського відділу, яку займала              ОСОБА_1 , та повідомлення про майбутнє звільнення 02 грудня 2019 року, вже було відомо, що позивач не має необхідних для зайняття посади документознавця (нотаря) освіти, кваліфікації та досвіду, зокрема закінченої вищої богословської освіти, знання латинської мови та законодавства Католицької Церкви.
Посилання апеляційного суду на те, що посадова інструкція охоронника була затверджена лише 27 грудня 2019 року, не може свідчити, що ця посада була вакантною, оскільки наказ (розпорядження) про припинення 02 грудня 2019 року трудового договору (контракту) з ОСОБА_10 , який займав посаду охоронника              в економічно-господарському відділі, був складений 29 листопада 2019 року (а. с. 43), так само наказ (розпорядження) при прийняття з 03 грудня 2019 року на роботу ОСОБА_8 на цю посаду охоронника в економічно-господарському відділі датований 29 листопада 2019 року (а. с. 44), тобто ще до прийняття рішення про скорочення посади позивача та її повідомлення 02 грудня 2019 року про майбутнє звільнення.
Окрім цього, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої                                       статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Курія ЛА УГКЦ знаходиться на території Комплексу Собору Св. Юра, який є пам`яткою архітектури національного значення і знаходиться під охороною ЮНЕСКО. У свою чергу згідно з посадовою інструкцією охоронника Курії ЛА УГКЦ            (а. с. 89) на вказану посаду може претендувати особа з професійно-технічною освітою або повною загальною середньою освітою, яка знає та застосовує у своїй діяльності чинне законодавство, стандарти, накази, розпорядження, інструкції та іншу організаційно-розпорядчу документацію щодо охорони Курії ЛА УГКЦ; основи кримінального та адміністративного законодавства; порядок застосування та використання вогнепальної зброї, спеціальних засобів індивідуального захисту та активної оборони, охоронно-технічних засобів забезпечення безпеки; індивідуально-психологічні риси та особливості поведінки правопорушників; основи службової поведінки, етикету; тактико-технічні характеристики та правила використання спеціальних засобів охорони зв`язку, сповіщення, попередження про небезпеку; правила та норми з охорони праці, екологічної та пожежної безпеки; порядок надання першої медичної допомоги, місця розташування правоохоронних органів, порядок та способи встановлення з ними зв`язку.
Разом з тим підтвердження того, що ОСОБА_1 має такі знання та навички, матеріали справи не містять.
Апеляційний суд також погодився із позицією ОСОБА_1 про те, що їй, з урахуванням її освіти, роботи в установі роботодавця та особливих обставин (єдиний працездатний член сім`ї), могла бути запропонована посада комірника економічно-господарського відділу, оскільки ця посада залишалася вакантною, незважаючи на те, що була зайнята в порядку сумісництва (суміщення) отцем ОСОБА_3 , який займав декілька посад.
Із зазначеним висновком колегія суддів Верховного Суду не погоджується, оскільки заняття посади за сумісництвом або за суміщенням має свої особливості та відмінності.
Статтею 105 КЗпП України визначено, що суміщенням є виконання на одному і тому ж підприємстві, в установі, організації разом з основною роботою, яка обумовлена трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від основної роботи.
Відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР від 04 грудня 1981 року № 1145 «Про порядок і умови суміщення професій (посад)» передбачено, що суміщення професій (посад) передбачає виконання працівником водночас з основною роботою, передбаченою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) і виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від основної роботи допускається на одному й тому ж підприємстві, в установі, організації за згодою працівника протягом установленої законодавством тривалості робочого дня (робочої зміни), це економічно доцільно та не веде до погіршення якості продукції, виконання робіт, обслуговування населення.
Необхідність суміщення професій (посад) виникає тоді, коли вакантна посада чи робоче місце за відповідною професією є в штатному розписі, але не заповнене, тобто залишається вільним.
Поняття «сумісництво» визначено постановою Кабінету Міністрів України від                      03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43.
Тож сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи за наймом.
Внутрішнім сумісництвом називають роботу працівника за трудовим договором на тому ж підприємстві, яке є для нього основним місцем роботи, а зовнішнім сумісництвом - роботу на іншому підприємстві.
Працевлаштування на роботу за сумісництвом обов`язково вказується                                    у повідомленнях/наказах/розпорядженнях при прийнятті на роботу.
На сумісника поширюються всі гарантії працівника згідно із законодавством про працю, тобто прийняття на роботу та звільнення такого працівника має відбуватися за установленою КЗпП України процедурою.
Однією з відмінностей суміщення від сумісництва є те, що випробувального терміну при суміщенні немає. При сумісництві він можливий.
Так, апеляційний суд, дійшовши висновку про те, що посада комірника економічно-господарського відділу була вакантною, не врахував такого:
- ОСОБА_3 згідно з наказом (розпорядженням) № К-00000014-А-00000252 від           16 жовтня 2019 року прийнятий на роботу до Курії ЛА УГКЦ на посаду помічника завідувача відділу (помічника економа) економічно-господарського відділу                            з позначкою щодо роботи «основна» та згідно з наказом (розпорядженням)                    № К-00000014-А-00000255 від 16 жовтня 2019 року оформлений також на посаду комірника економічно-господарського відділу з позначками щодо роботи «за сумісництвом» та строком випробування 2 місяці (а. с. 64, 65, 88). Оформлення працевлаштування ОСОБА_3 не містить згадування про суміщення посад в цих наказах (розпорядженнях), матеріали справи окремих наказів (розпоряджень) щодо цього не містять;
- необхідна умова для можливості оформлення суміщення - наявність вакантної посади у штатному розписі. Штатний розпис Курії ЛА УГКЦ у редакції з 18 листопада 2019 року (а. с. 35, 110) містить посаду помічника завідувача відділу (помічника економа) економічно-господарського відділу «0,50» з фондом оплати праці                3 550,00 грн на місяць (посадовий оклад - 7 100,00 грн) та комірника в економічно-господарському відділі «0,25» з фондом оплати праці 1 475,00 грн на місяць (посадовий оклад - 5 900,00 грн), що у свою чергу відповідає відомостям про посадовий оклад ОСОБА_3 у наказі (розпорядження) № К-00000014-А-00000255 від 16 жовтня 2019 року. Штатні розписи Курії ЛА УГКЦ у редакції з 02 січня 2020 року (а. с. 37, 112), з 31 січня 2020 року (а. с. 39, 114), з 10 лютого 2020 року (а. с. 41, 116) також містять відомості про 0,25 штатної одиниці комірника економічно-господарського відділу та не містять даних про вакантність цієї посади;
- згідно з довідкою Курії ЛА УГКЦ від 01 жовтня 2021 року № 21/1419 (а. с. 205) станом на 02 грудня 2019 року вакантні посади в Курії ЛА УГКЦ відсутні, працюючих за суміщенням посад немає.
Зазначене у сукупності свідчить про те, що отець ОСОБА_3 у період з 02 грудня 2019 року до 07 лютого 2020 року обіймав посаду комірника в економічно-господарському відділі Курії ЛА УГКЦ, на яку був прийнятий в порядку сумісництва, що свідчить про неможливість запропонувати роботодавцем цю посаду ОСОБА_1 на виконання вимог норми частини третьої статті 492 КЗпП України.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в структурі Курії ЛА УГКЦ були відсутні вакантні посади, які відповідач міг запропонувати позивачу для збереження посади секретаря економічно-господарського відділу та уникнення її звільнення. Матеріали справи не містять підтвердження, що ОСОБА_1 мала відповідні освіту, кваліфікацію та досвід, які б дозволяли їй виконувати іншу роботу в Курії ЛА УГКЦ.
Суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, завдання суду з`ясувати тільки наявність правових підстав для звільнення.
Отже, порушень в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з підстав, заявлених у позові, суд не знайшов, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення й поновлення на займаній посаді, правильного висновку про що дійшов суд першої інстанції.
Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу                     у контексті вирішення цієї справи є похідними від вимоги про поновлення на роботі, оскільки їх вирішення безпосередньо залежить від вирішення питання про поновлення на роботі. Оскільки інші позовні вимоги є похідними від перших, пов`язані з ними та є залежними, тому вони також підлягають відхиленню.
З огляду на наведене, Верховний Суд погоджується із доводами касаційної скарги про помилковість висновків суду апеляційної інстанції та необґрунтованість позову           ОСОБА_1 .
Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, проте суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції.
Водночас Верховний Суд в силу положень частини першої статті 389 ЦПК України не вбачає підстав постановляти рішення про залишення в силі додаткового рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2021 року (про стягнення            5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу із позивача на користь Курії ЛА УГКЦ), як того просив заявник у своїй касаційній скарзі, оскільки матеріали справи та відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень свідчать про те, що вказане додаткове рішення суду першої інстанції не переглядалось в апеляційному порядку, тому воно не може бути предметом перевірки судом касаційної інстанції.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
З огляду на викладене, враховуючи, що оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.
Розподіл судових витрат
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
З огляду на висновок про задоволення касаційної скарги та скасування постанови суду апеляційної інстанції, судові витрати позивача, пов`язані з розглядом справи, залишаються за нею та не підлягають відшкодуванню.
У свою чергу із ОСОБА_1 на користь Курії ЛА УГКЦ підлягають стягненню                 4 042,46 грн судового збору, що підлягав сплаті за подачу відповідачем касаційної скарги.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Курії Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької Церкви задовольнити частково.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року скасувати, рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2020 року залишити в силі.
 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Курії Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької Церкви 4 042,46 грн судового збору за подачу касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак      	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	А. С. Олійник      	
 	С. О. Погрібний      	
 	Г. І. Усик