ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7737/21                                                          Суддя (судді) першої інстанції: Добрівська Н.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 серпня 2022 року                                                                        м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого-судді Шелест  С.Б., суддів:  Кузьмишиної О.Є., Пилипенко О.Є., розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення  вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (далі також - ДФС України, відповідач), в якому просив суд: 
визнати протиправним наказ відповідача від 16.02.2021 №112-о «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині формулювання причин звільнення;
зобов`язати відповідача у триденний строк з дати набрання судовим рішенням законної сили внести зміни до наказу від 16.02.2021 №112-о «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме: в преамбулі наказу слово «першої» замінити словом «третьої», у пункті 1 наказу слова «за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України» замінити словами та цифрами «за власним бажанням у зв`язку з невиконанням Державною фіскальною службою України законодавства про працю, частина третя статті 38 КЗпП України»;
стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 34  000,00 грн.; 
стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки у виплаті вихідної допомоги при звільненні за період з 25.02.2021 по день фактичної виплати такої допомоги. 
Позовні вимоги мотивовано протиправним звільненням позивача з посади заступника начальника управління - начальника відділу оперативного супроводження технічних систем контролю управління технічних систем контролю Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Державної фіскальної служби України із посиланням на частину першу статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Зазначено, що у поданій заяві про звільнення позивач наполягав на його звільненні на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Втім, відповідач одноосібно, за відсутності передбачених законом підстав, змінив підставу звільнення позивача, що призвело до ненарахування та невиплати останньому вихідної допомоги у розмірі, встановленому статтею 44 КЗпП України. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.04.2022 у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, про задоволення позову. 
Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.
Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, справу розглянуто у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2018 у справі №826/6889/17 визнано протиправним та скасовано наказ ДФС України від 28.04.2017 №985-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу оперативного супроводження технічних систем контролю управління технічних систем контролю Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Державної фіскальної служби України; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління начальника відділу оперативного супроводження технічних систем контролю управління технічних систем контролю Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Державної фіскальної служби України з 29.04.2017. Рішення суду у цій частині залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2019.
На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2018 у справі №826/6889/17 наказом ДФС України від 22.01.2021 №43-о «Про виконання рішення суду та поновлення ОСОБА_1 » скасовано наказ ДФС України від 28.04.2017 №985-о та поновлено позивача на посаді заступника начальника управління - начальника відділу оперативного супроводження технічних систем контролю управління технічних систем контролю Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Державної фіскальної служби України з 29.04.2017.
03.02.2021 позивач звернувся до ДФС України з проханням звільнити його на підставі частини першої статті 38 КЗпП України у зв`язку із тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2018 у справі №826/6889/17 встановлено факт невиконання відповідачем вимог частини другої статті 40, статті 42, частини третьої статті 49-2 КЗпП України.
Наказом ДФС України від 16.02.2021 №112-о «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу» позивача звільнено 24.02.2021 з посади заступника начальника управління - начальника відділу оперативного супроводження технічних систем контролю управління технічних систем контролю Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Державної фіскальної служби України за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України); підстава: заява ОСОБА_1 
26.02.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про внесення змін до наказу від 16.02.2021 №112-о в частині формулювання підстави звільнення.
Вказуючи на відсутність факту внесення до наказу про звільнення 16.02.2021 №112-о відповідних змін, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з правомірності дій ДФС України по невнесенню до наказу від 16.02.2021 №112-о змін щодо формулювання підстави звільнення. Зазначена позиція суду першої інстанції ґрунтується на тому, що подана 03.02.2021 позивачем заява про звільнення не містила повідомлення про конкретні дії чи бездіяльність відповідача, які б порушували трудові права позивача, чи суперечили б умовам колективного чи трудового договору та положенням законодавства про працю. 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Заявником зазначено, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи позицією щодо ненаведення в заяві про звільнення конкретних фактів порушення трудових прав працівника, не врахував, що такі порушення встановлено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2018 у справі №826/6889/17, яке набрало законної сили.
Колегія суддів апеляційного суду, виходячи з меж апеляційного перегляду, встановлених статтею 308 КАС України, погоджується із позицією суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. 
Згідно з частинами другою, третьою статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (частина друга статті 86 Закону №889-VIII).
Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (частина третя статті 86 Закону №889-VIII).
Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Статтею 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Слід зауважити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.04.2020 у справі №681/1629/18 (провадження № 61-14424св18) вказав на те, що розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку.
Тобто при вирішенні спору щодо наявності підстав для розірвання трудового договору згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи зазначав працівник у заяві про звільнення за власним бажанням саме про невиконання роботодавцем законодавства про працю або умов колективного чи трудового договору.
Крім того, за змістом статей 44, 47 КЗпП України у разі припинення трудового договору, зокрема внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (частина третя статті 38 КЗпП України), роботодавець зобов`язаний у день звільнення працівника виплатити йому вихідну допомогу.
Таким чином, звільнення працівника за власним бажанням має різний порядок та наслідки залежно від визначеної працівником причини звільнення відповідно до конкретної частини статті 38 КЗпП України.  
Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо помилковості позиції суду першої інстанції щодо незазначення позивачем у поданій 03.02.2021 заяві про звільнення конкретних порушень трудового законодавства, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, подана 03.02.2021 заява ОСОБА_1 про звільнення його з посади на підставі частини третьої статті 38 КЗпП в якості обґрунтування невиконання Державною фіскальною службою України законодавства про працю містить посилання на обставини, встановлені рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2018 у справі №826/6889/17, яким, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ ДФС України від 28.04.2017 №985-о про звільнення ОСОБА_1 з посади.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2018 у справі №826/6889/17, зокрема, було встановлено порушення відповідачем вимог пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин у справі №826/6889/17, щодо пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби у разі припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, ліквідацією державного органу, реорганізацією державного органу, а також положень частини першої статті 42 КЗпП України щодо забезпечення переважного права працівника на залишення на роботі. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із позицією суду першої інстанції щодо відсутності у поданій позивачем заяві від 03.02.2021 обставин, з якими частина третя статті 38 КЗпП пов`язує наявність підстав для розірвання трудового договору за власним бажанням працівника.
Так, обставини порушення відповідачем вимог законодавства про працю при прийнятті наказу від 28.04.2017 №985-о, на які посилається позивач, були предметом окремого судового розгляду, за результатами якого судом вжито заходів судового захисту порушених прав позивача - скасовано наказ та поновлено його на роботі. Відповідачем рішення суду виконано. Таким чином, правовідносини, що виникли між позивачем та Державною фіскальною службою України у зв`язку з прийняттям наказу про звільнення від 28.04.2017 №985-о, є такими, що вичерпали свою дію, з огляду на що наведені позивачем обставини порушення Державною фіскальною службою України вимог законодавства про працю не можуть бути самостійною підставою для звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки не є такими, що мають місце на момент подання позивачем відповідної заяви про звільнення. 
Інших порушень вимог законодавства про працю або умов колективного чи трудового договору у поданій позивачем заяві від 03.02.2021 не зазначено.
За вказаних обставин, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача внести зміни до наказу від 16.02.2021 №112-о «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині формулювання підстави звільнення, є таким, що ґрунтується на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції у вказаній частині не спростовують. 
Зважаючи на обґрунтованість позиції суду першої інстанції щодо відсутності у поданій позивачем заяві від 03.02.2021 обставин, з якими частина третя статті 38 КЗпП пов`язує наявність підстав для розірвання трудового договору за власним бажанням працівника, колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки у виплаті вихідної допомоги при звільненні. 
Втім, переглядаючи рішення суду першої інстанції за поданою апеляційною скаргою в межах апеляційного перегляду, встановленого статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне відмітити наступне. 
Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 22.05.2013 №6-34цс13, та підтриманою Верховним Судом у постанові від 13.03.2019 №754/1936/16-ц, за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.
При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.
У той же час, зважаючи на те, що позивачем при поданні вказаного позову не заявлялась позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу від 16.02.2021 №112-о «Про звільнення ОСОБА_1 » в цілому, враховуючи принцип диспозитивності адміністративного процесу, закріплений у частині другій статті 9 КАС України, а також те, що відповідно до частини п`ятої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає, що у межах переданого на вирішення суду спору встановлені судом апеляційної інстанції обставини порушення Державною фіскальною службою України порядку розірвання трудового договору в частині одноосібної зміни підстави звільнення не є такими, що впливають на висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для вжиття заходів судового захисту прав позивача саме за вказаним позовом.
Обставини справи судом першої інстанції встановлено правильно. Рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовують. 
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 241, 242, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2022 року у справі №640/7737/21 залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Cуддя-доповідач                                                                                С.Б. Шелест
Судді                                                                                                    О.М. Кузьмишина
                                                                                                    О.Є. Пилипенко