ОКРЕМА ДУМКА

16 лютого 2022 року
м. Київ

cправа № 910/10440/19

судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Мачульського Г.М.
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Алтея Компані"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020
за позовом Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Алтея Компані"
про скасування запису та відновлення реєстрації права власності,
1. Суть спору
1.1.           02.08.2019 Вищий навчальний заклад "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (далі - Університет) звернувся до суду з позовом про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за Товариством з обмеженою відповідальністю «Офіс Сервіс Люкс» (далі - ТОВ «Офіс Сервіс Люкс») та відновлення реєстрації права власності за Університетом.
1.2.          Підставою для звернення з цим позовом позивач зазначив те, що така реєстрація права власності проведена з порушенням вимог законодавства, реєстраційна дія вчинена з порушенням норм чинного законодавства, зокрема: статей 10, 16, 18, 22, 24, 27 Закону України від "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон України №   1952), пунктів 7, 10, 12, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
2.          Розгляд справи судами
2.1.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 позов задоволено частково; скасовано запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ТОВ "Офіс сервіс люкс"; в іншій частині позову відмовлено.
2.2.          Рішення суду першої інстанції аргументовано тим, що реєстрація права власності за ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" відбулася із порушенням чинного реєстраційного законодавства, оскільки надані відповідачем для реєстрації документи не підтверджують набуття останнім права власності на зареєстрований об`єкт, відповідачем не було надано державному реєстратору при реєстрації свого права власності на спірний об`єкт документи щодо оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності в порушення вимог ст. 37 Закону України "Про іпотеку" та не було надано державному реєстратору в порушення вимог ст. 35 Закону України "Про іпотеку" доказів про надіслання письмової вимоги про усунення порушення іпотекодавцю з наданням останньому строку для виконання основного зобов`язання.
2.3.          Суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про відновлення реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за позивачем з огляду на те, що 18.02.2020 право власності на нерухоме майно було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Алтея Компані" (третя особа у справі), а питання щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за третьою особою та вирішення питання про повернення майна від останнього набувача не є предметом дослідження у цій справі.
2.4.          Північний апеляційний господарський суд постановою від 13.01.2021 рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасував, у задоволенні позову в цій частині відмовив з тих підстав, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, а отже належним.
2.5.          Попередньою постановою Верховного Суду від 15.06.2021 постанова апеляційного суду була скасована, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
2.6.          Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що формальна відмова у позові про скасування запису про державну реєстрацію прав в державному реєстрі у справах, які були ініційовані до набрання чинності відповідної редакції Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", виключно з підстав обрання позивачем неналежного/неефективного способу захисту не відповідає завданню і меті господарського судочинства.
2.7.          Оскарженою у касаційному порядку постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 залишено без змін.
2.8.          Ця остання постанова апеляційного суду мотивована тими ж доводами, що і рішення суду першої інстанції, а також посиланням на постанови касаційного суду з висновками про те, що за певних умов належним способом захисту може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права за позовами, поданими до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству".
2.9.          Постановою Верховного Суду від 16.02.2022, із якою я не погоджуюся, постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 в частині задоволення позову про скасування запису скасовано і у цій частині прийнято нове рішення, яким у позові у цій частині відмовлено.
2.10.          Постанова Верховного Суду мотивована тим, що після звернення у суд із позовом у даній справі статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020. Верховний Суд вказав, що наразі чинне законодавство взагалі не передбачає скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, та за цих обставин дійшов висновку, що спосіб захисту порушеного права у спірних правовідносинах є неефективним.
2.11.          Крім того, Верховний Суд вказав, що ефективним способом захисту має бути вимога позивача про витребування майна від ТОВ «Алтея Компані» (третьої особи у справі).
3. Мотиви, за яких не погоджуюся із наведеними висновками Верховного Суду
3.1.          При оцінці ефективності способу захисту порушеного права необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
3.2.          Разом із цим Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19).
3.3.          На час звернення у суд із позовом за захистом порушеного права у даній справі позивач не міг і не повинен був передбачити, що у майбутньому, а саме під час розгляду його позову відбудеться законодавча зміна певних положень, а саме статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
3.4.          При цьому слід зазначити, що самим Законом, яким були внесені такі зміни, не передбачається, що у разі, якщо заявлені позивачем вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно судом не були розглянуті, такі вимоги у подальшому не підлягають судовому розгляду. Таких посилань не містить і Господарський процесуальний кодекс України.
3.5.          У попередній постанові від 15.06.2021 у цій справі Верховний Суд зазначав, що формальна відмова у позові про скасування запису про державну реєстрацію прав в державному реєстрі у справах, які були ініційовані до набрання чинності відповідної редакції Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", виключно з підстав обрання позивачем неналежного/неефективного способу захисту не відповідає завданню і меті господарського судочинства. У своєму судовому рішенні Верховний Суд не вважав за необхідне відступати від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 915/161/20 про те, що враховуючи аксіому цивільного судочинства jura novit curia - "суд знає закон", встановивши в ході розгляду справи, що наявність слова "запис" у прохальній частині поданого позову не змінює суті заявлених позовних вимог.
3.6.          Також, Верховний Суд у вказаній постанові від 15.06.2021, прийнятій у цій справі №   910/10440/19, вказав: «Суд зазначає, що в наведених апеляційним судом постановах (пункт 9 цієї постанови) сформовані Верховним Судом висновки (зокрема, справи № 906/516/19, №   905/633/19, №   922/2589/19, №   922/3130/19, №   916/2464/19) щодо питання застосування судом/судами приписів частини другої статті 26 Закону України №   1952 мали наслідком передачу таких справ на новий розгляд у зв`язку з порушенням норм процесуального права щодо повного та всебічного встановлення обставин справи. У зазначених (та інших, на які в цьому ж контексті також посилалися відповідач і третя особа) справах предметом позову були вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав (що свідчить про неподібність цих справ зі справою, яка переглядається, про що Суд уже зазначав в ухвалі про відкриття касаційного провадження у цій справі), а суди попередніх інстанцій вже після 16.01.2020 формально відмовляли у відповідних позовах з посиланнями на те, що позивачі обрали неналежний/неефективний спосіб захисту. Судові рішення Верховного Суду у цих справах направлені на необхідність здійснення їх судового розгляду, що відповідає завданню та меті господарського судочинства. Висновки, сформовані Верховним Судом у постанові від 14.07.2020 у справі №   910/8387/19 щодо питання застосування приписів частини другої статті 26 Закону України №   1952, також не мали наслідком відмову в задоволенні позовних вимог про скасування запису про проведену державну реєстрацію прав у зв`язку з неефективністю обраного позивачем способу захисту.» (п.35).
3.7.          Слід зазначити, що аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування щоб право на доступ до суду було ефективним: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції» (Bellet v. France)); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3)   засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).
3.8.          Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення своїх прав та на час звернення у суд із позовом.
3.9.          У постанові Верховного Суду від 15.06.2021, прийнятій у цій справі№   910/10440/19 вказано: «Суд відхиляє доводи відповідача і третьої особи стосовно формування Верховним Судом відповідного висновку у постановах від 31.03.2021 у справі №   925/1550/19, від 06.04.2021 у справі №   915/1890/19 …..» (п.40).
3.10.          Натомість Верховний Суд у своїй постанові від 16.02.2022, із якою не погоджуюся, вказав: «Тому, зважаючи на те, що з 16.01.2020 і на час ухвалення оскаржених судових рішень матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, на що не звернули уваги суди першої та апеляційної інстанцій, наявні достатні підстави вважати, що за таких обставин Університет буде позбавлений можливості ефективного захисту стверджуваних ним порушених прав у спосіб, зазначений в оскаржуваних судових рішеннях, а саме шляхом скасування запису про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.
67. Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 31.03.2021 у справі №925/1550/19 (в якій позов було подано до 16.01.2020, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій були ухвалені пізніше вказаної дати)» (п.п.66, 67 постанови Верховного Суду від 16.02.2022).
3.11.          Отже, переглядаючи судові рішення в одній і тій же справі №   910/10440/19 Верховний Суд у своїх судових рішеннях від 15.06.2021 та від 16.02.2022 дійшов різних правових висновків щодо неврахування (у першому випадку) та врахування (у другому випадку) відповідного висновку Верховного Суду.
3.12.          Із викладеного випливає, що отримавши остаточну постанову Верховного Суду у цій справі від 15.06.2021, який за конституційним статусом є найвищим судовим органом та який надає роз`яснення щодо застосування законодавства, Університет, як позивач, так і суд апеляційної інстанції, який переглядав справу після направлення її на новий розгляд Верховним Судом вказаною постановою від 15.06.2021, мали легітимні сподівання, що ця постанова не могла бути піддана сумніву. В іншому випадку порушується правова послідовність правових висновків найвищої судової інстанції в одній і тій же справі, такі висновки є взаємосуперечливими, що вважаю неприпустимим.
3.13.          При цьому зазначаю, що здійснюючи повторний апеляційний розгляд цієї справи №   910/10440/19 суд апеляційної інстанції врахував вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.06.2021, проте у подальшому переглядаючи останню постанову суду апеляційної інстанції від 08.12.2021 Верховний Суд своєю постановою від 16.02.2022, із якою не погоджуюся, у супереч прецедентної практики Європейського суду з прав людини, положень Господарського процесуального кодексу України змінив як суд касаційної інстанції власні правові висновки, внаслідок чого прийняв 16.02.2022 незаконну постанову.
3.14.          Європейський суд з прав людини вказав, що одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («BRUMARESCU v. ROMANIA», №   28342/95, пункт 61, ЄСПЛ, від 28.10.99). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи («LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA», № 76943/11, пункт 123, ЄСПЛ, від 29.11.2016). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними («S.W. v. THE UNITED KINGDOM», № 20166/92, пункт 36, ЄСПЛ, від 22.11.95).
3.15.          Окремо слід звернути увагу, що Господарський процесуальний кодекс України не надає повноважень Верховному Суду відступати від своїх попередніх правових висновків поза процедурою, яка передбачена положеннями статей 302, 303 цього Кодексу.
3.16.          Як зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).
3.17.          Отже, слід дійти висновку що порушення «процедури, встановленої законом» означає допущення явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального права, в тому числі означає свавільне розпорядження повноваженнями.
3.18.          За вказаних обставин вважаю, що відступ від своїх попередніх правових висновків у даній справі, що переглянута у касаційному порядку, суперечить Господарському процесуальному кодексу України та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, розвиває в межах найвищого судового органу країни конфліктну практику, порушує основні процесуальні норми внутрішньодержавного права і є свавільним. За вказаних обставин не погоджуюся із постановою Верховного Суду від 16.02.2022 і висновки цього суду у вказаній частині, відповідно, вважаю свавільними.
3.19.          Крім того, Верховний Суд у наведеній постанові від 16.02.2022, із якою не погоджуюся, вказав, що ефективним способом захисту має бути вимога позивача про витребування майна від ТОВ «Алтея Компані» (третьої особи у справі).
3.20.          Між тим зазначаю, що із встановлених судами обставин справи вбачається, що ТОВ «Офіс Сервіс Люкс» здійснило відчуження спірного нерухомого майна на користь ТОВ «Алтея Компані» після початку розгляду спору у даній справі по суту, а саме 18.02.2020.
3.21.          Вважаю, що за цих обставин Верховний Суд не вправі був обмежувати право Університету на судовий захист, оскільки Університет у даній справі звернувся з позовом за захистом своїх прав, порушених саме ТОВ «Офіс Сервіс Люкс», зазначене Верховним Судом порушення ТОВ «Алтея Компані» прав позивача мало місце вже після початку розгляду спору у справі №   910/10440/19 по суті, що судами і було встановлено під час розгляду спору, наведена вище Верховним Судом обставина не позбавляє Університет права звернутися за захистом своїх прав до іншої особи - ТОВ «Алтея Компані» в іншому судовому провадженні, і такими вимогами можуть бути вже, як вказано Верховним Судом, вимоги позивача про витребування майна від ТОВ «Алтея Компані».
3.22.          Крім того слід зазначити, що безпосередньо перед розглядом даної справи №   910/10440/19 Верховним Судом у цьому ж складі і у цей же день 16.02.2022 розглянуто справу №   910/6837/20 із прийняттям постанови. У цій справі судами попередніх інстанцій розглянуто спір про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та державної реєстрації права оренди. Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.02.2021, у справі №   910/6837/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2021, позов задоволено повністю. Свої висновки суди мотивували тим, що необхідних документів для вчинення спірних реєстраційних дій відповідачами не надано, що свідчить про відсутність правових підстав для реєстрації за відповідачем -1 права оренди. Верховний Суд переглянувши судові рішення у наведеній справі №   910/6837/20 погодився із висновками судів та залишив їх без змін незважаючи на подібність способу захисту у наведених справах. Спосіб захисту у справі №   910/6837/20 визначений виходячи із змін, внесених законодавцем у Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", але ця обставина не виключає подібності способу захисту, обраного позивачами у вказаних справах, оскільки позовні вимоги в обох справах спрямовані на вчинення певних реєстраційних дій. Отже, Верховний Суд у наведеній справі №   910/6837/20, на відміну від даної справи №   910/10440/19 не вважав, що ефективним способом захисту має бути вимога позивача про витребування майна від відповідача. За вказаних обставин вважаю, що Верховним Судом не було забезпечено однакового застосування норм права при вирішенні подібних спорів, тому не було правових підстав для скасування ним судових рішень у справі №   910/10440/19 та для відмови у позові.
3.23.          Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
3.24.          Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
3.25.          Отже вказані вище рішення Європейського суду з прав людини у даній справі підлягають застосуванню як джерело права.
3.26.          За вказаних обставин вважаю неправомірним скасування судових рішень у справі №   910/10440/19, та, відповідно, відмову у позові Університету.
3.27.          Така відмова у позові не тільки позбавила Університет права доступу до суду, але й поставила під сумнів авторитет судової влади.

Суддя                                                                                          Г.М. Мачульський