ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/7183/21                                                         Суддя (судді) першої інстанції: Олексій РІДЗЕЛЬ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 червня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                              Аліменка В.О.,
суддів                                                  Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Катеринопільської селищної ради  про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Катеринопільської селищної ради  , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення відповідно до ч.7  ст.118 ЗК України  за заявою позивача від 30.06.2021 про надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,9982 га, що розташована в смт Катеринопіль, та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки на території  смт Катеринопіль в межах населеного пункту;
- зобов`язати відповідача надати дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки за заявою позивача від 30.06.2021 про надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,9982 га, що розташована в смт Катеринопіль, та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки на території  смт Катеринопіль в межах населеного пункту.
- стягнути на користь  позивача  судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірним  рішенням  відмовив  у  наданні  дозволу  на  розробку проекту землеустрою за  відсутності правових підстав, виключний перелік яких визначений  законом.
Рішенням  Черкаського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Катеринопільської селищної ради щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду клопотання ОСОБА_1 від 30.06.2021 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою.
Зобов`язано Катеринопільську селищну раду (20501, Черкаська обл., Звенигородський р-н, смт Катеринопіль, вул. Соборна, буд.12, код ЄДРПОУ 34393423) розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.06.2021 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою з усіма доданими документами та у порядку, визначеному законодавством, прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
У  задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не  погоджуючись з вказаною постановою, представником  позивача  подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати  рішення  з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та винести нове, яким позов задоволити в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту  встановлення  судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги  не  підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що Заявою від 30.06.2021 позивач звернувся до відповідача (вх. від 30.06.2021 №488) про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки на території смт Катеринопіль для ведення особистого селянського господарства.
У додатках до клопотання зазначено: копії паспорта, графічні матеріали про розташування земельної ділянки.
Листом від 23.07.2021 №43/02-49 відповідач повідомив, що вказана у клопотанні земельна ділянка рішенням від 14.07.2021 №9-37/VІII передана у приватну власність іншій особі.
Не  погоджуючись із цим  рішенням позивач  звернувся в суд з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також  наданим  додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до  закону.
Законом,  який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 №2768-III (далі ЗК України), а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.
Відповідно до п.б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Частинами 1-3 ст.116 ЗК України встановлено, що громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності  за рішенням  органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або  за  результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок  у  власність або  надання  їх  у  користування.
Безоплатна передача земельних ділянок  у  власність громадян провадиться, зокрема,  у  разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (п. в ч. 3 ст. 116 ЗК України).
У  статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства -  не  більше 2,0 гектара.
Отже,  позивач,  який, є громадянином України, має право на набуття права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства.
Як зазначено вище, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок  у  власність або  надання  їх  у  користування. При цьому, підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне  рішення  органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Водночас ухвалення  рішення  є результатом певної правової процедури, яка  йому  передує.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та  у  спосіб, що передбачені Конституцією та  законами  України.
Згідно з ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно  у  власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів  у  межах норм безоплатної приватизації, подають  клопотання  до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності  у  власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.  У  клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До  клопотання  додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у  разі вилучення земельної ділянки, що перебуває  у  користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи  у  сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у  разі  надання  земельної ділянки для ведення фермерського господарства).  У  разі якщо земельна ділянка державної власності розташована  за  межами населених пунктів і  не  входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності  у  власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи,  не  передбачені цією статтею.
У  частині 7 ст. 118 ЗК України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу,  у  разі звернення до нього особи з  клопотанням  про  надання дозволу  на  розробку проекту землеустрою:
а) надати дозвіл;
б) надати мотивовану відмову  у  наданні  дозволу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності  у  власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає  клопотання у  місячний  строк  і дає дозвіл на розроблення  проекту землеустрою  щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову  у  його наданні. Підставою відмови  у  наданні такого  дозволу  може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем  землеустрою  і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів  землеустрою  щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених  у встановленому законом  порядку. (абзац 1 ч.7 ст.118 ЗК України).
Для вирішення спору колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду щодо застосування вказаних норм  у  подібних правовідносинах, викладену  у  постановах від 19.06.2018  у  справі №803/1183/17, від 15.09.2020  у  справі №805/4560/17-а, що відповідно до ч.5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню судами.
Верховний Суд вказав, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови  у  наданні  дозволу  на розроблення  проекту землеустрою  щодо відведення земельної ділянки. Зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем  землеустрою  і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів  землеустрою  щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених  у встановленому законом  порядку. При цьому, чинним законодавством  не  передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.
Отже, відмова  у  наданні  дозволу  на розроблення  проекту землеустрою  щодо відведення земельної ділянки з підстав,  не  передбачених ст.118 ЗК України, є неправомірною.
Оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень у визначений законом строк суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача відповідно до вимог законодавства на черговому пленарному засіданні розглянути клопотання позивача від 30.06.2021 з доданими документами про надання дозволу на розробку проекту землеустрою і прийняти рішення за наслідками розгляду заяви, в якому мають бути чітко зазначені визначені законом підстави щодо вказаного у ньому результату його вирішення.
Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду  у  постанові від 23 січня 2020 року  у  справі №0840/2979/18 відповідно до яких ст.118 ЗК України визначає порядок безоплатної передачі земельних ділянок  у  власність громадянам та передбачає земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії:
1) подання громадянином  клопотання  до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки  у  власність;
2) отримання  дозволу  на розроблення  проекту землеустрою  щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову  у  його наданні);
3) після розроблення  проекту землеустрою  такий  проект  погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику  у  сфері земельних відносин  у  відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;
4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки  у  Державному земельному кадастрі;
5) подання громадянином погодженого  проекту землеустрою  до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності  у  власність, про що, в свою чергу, такий орган  у  двотижневий  строк,  зобов`язаний прийняти відповідне  рішення.
Отже, виходячи з норм земельного законодавства, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування з питань  надання у  власність земельних ділянок вбачається, що  надання  відповідного  дозволу  на  розробку проекту землеустрою  щодо відведення земельної ділянки  у  власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом  рішення  про набуття громадянами земель  у  власність. Саме по собі отримання  дозволу  на  розробку проекту землеустрою  щодо відведення земельної ділянки  не  означає позитивного  рішення  про  надання  її  у  власність.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність  рішень,  дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого  рішення,  дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Такого обов`язку відповідач  не  дотримався, хоча суд створив всі необхідні умови для його належного судового захисту з дотриманням принципів змагальності та офіційного з`ясування всіх обставин справи.
Відповідно до ч.1 ст.10  Закону  України Про місцеве самоврядування в Україні від 21.05.1997 року №280/97-ВР (далі  Закон  №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими  законами.
Пунктом 34 ч.1 ст.26  Закону  №280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до  закону  питань регулювання земельних відносин.
Відповідно до частин 1, 2 статті 59  Закону  № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти  у  формі  рішень. Рішення  ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим  Законом.  При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь  у  пленарному засіданні ради, і враховується його голос.
Проаналізувавши ч.7 ст.118 ЗК України п.34 ч.1 ст.26  Закону  №280/97-ВР суд дійшов висновку, що питання  надання дозволу  на  розробку проекту землеустрою,  поділу земельних ділянок тощо відповідач має вирішувати  за наслідками розгляду  відповідного  клопотання  на пленарному засіданні.
Тому суд дійшов висновку, що відповідач  у  спірних правовідносинах діяв та  не прийняв   рішення, чим  порушив вимоги  закону  і відповідні доводи  позивача  є обґрунтованими. Отже, спірне  рішення  підлягає скасуванню, як таке, що прийняте з порушенням підстав його ухвалення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень є визнання її протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити  за законом.
На підставі абз.2 ч.4 ст.245 КАС України  у  випадку, якщо прийняття  рішення  на користь  позивача  передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся  позивач,  з урахуванням його правової оцінки, наданої судом  у  рішенні.
Отже, належним способом захисту прав  позивача  є зобов`язання відповідача розглянути заяву  позивача  про  надання дозволу  на  розробку проекту землеустрою  зі всіма доданими до неї документами та прийняти відповідне  рішення  з урахуванням вищевказаних мотивів  рішення  суду.
Позовна вимога зобов`язати відповідача надати  позивачу  дозвіл на  розробку проекту землеустрою  задоволенню  не  підлягає,  оскільки  стосується втручанням  у  його дискреційні повноваження щодо розпорядження землею та прийняття конкретного виду  рішення,  що  не  відповідає завданню адміністративного суду.
Вирішуючи питання розподілу згідно з вимогами ст.139 КАС України судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до           статті 132 КАС України         судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
За змістом частини 3           статті 134 КАС України         розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частинами шостою, сьомою           статті 134 КАС України         у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу положень           статті 134 КАС України         вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій           статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з пунктом 4 частини 1           статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI         договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього ж Закону         визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої           статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1           статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI         ).
Відповідно до           статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI         гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як вбачається з матеріалів справи позивачем надано до суду лише договір про надання правової допомоги від 23.07.2021 №23/07/21, акт приймання-передачі наданих послуг та детальний опис робіт виконаних адвокатом на суму 11000,00 грн.
Необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Саме такої правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2021 року у справі №820/479/18 та у своїй постанові від 10 вересня 2021 року у справі №460/2315/19.
Колегія суддів зауважує, що у висновку ЄСПЛ, викладеному у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), у пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), у пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (Заява №66561/01), суд зазначив, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим, а у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Lavents v. Latvia» (Заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну ціну.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції дійшов до правильного висновку про необґрунтованість вимог щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу та відсутність правових підстав для їх стягнення за рахунок відповідач на користь позивача.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України,  рішення  суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути  законним  і обґрунтованим.  Законним  є  рішення,  ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є  рішення,  ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з  наданням  оцінки всім аргументам учасників справи. Судове  рішення  має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції  не  спростовують і  не  дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України  за наслідками розгляду  апеляційної скарги на судове  рішення  суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове  рішення  - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  рішення  або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове  рішення  з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове  рішення  ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування  не  вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року -  без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                             В.О. Аліменко

Судді                                                                                 А.Ю. Кучма

Л.В. Бєлова