B КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №759/16617/21                                                              Головуючий 1 інстанція - Бабич Н.Д. 
Провадження №22/824/25418/2021                                                  Доповідач 2 інстанція - Суханова  Є.М.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 квітня    2022 року                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
            головуючого судді:                Суханової Є.М.,
            суддів:                                   Сушко Л.П., Олійник В.І.
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року по справі за позовом Акціонерного  товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
 22 липня 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до Святошинського районного судум. Києва  з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором.
   В обґрунтування позовних вимог зазначив, що  10 вересня 2019 року ОСОБА_1 було підписано Анкету-заяву №б/н від 20 листопада 2018 року, згідно якої між АТ КБ «ПриватБанк» надав кредит у вигляді "встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок».
  Позивач також зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разомз «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківськихпослуг, що підтверджується підписом у заяві.
       Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за договором № б/н від 10.09.2019 рокузаборгованість відповідача за вказаним договором станом на 08.07.2021 року становить 15150,31 грн., і складається із: заборгованості за тілом кредиту - 11878,43 грн., 3271,88 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками (а.с.5-6).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року позов задоволено частково.
          Стягнутоз ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за укладеною Анкетою-заявою про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 10.09.2019 року в розмірі 11 878,43 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн., а всього на загальну суму -14 148 (чотирнадцять тисяч сто сорок вісім) грн.43 коп.
    Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог (щодо стягнення прострочених відсотків), представником  АТ КБ  «ПриватБанк», подано апеляційну скаргу, вважає, що рішення в цій частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права. В іншій частині судове рішення не оскаржується.
При цьому, апелянт просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року, в частині відмовлених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити; в іншій частині рішення залишити без змін.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині його оскарження та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 вересня 2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Анкету-заяву №б/н від 20 листопада 2018 року, згідно якої останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує.
         Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за договором № б/н від 10.09.2019 року,заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 08.07.2021 року становить 15150,31 грн., і складається із: заборгованості за тілом кредиту - 11878,43 грн., 3271,88 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками (а.с.5-6).
 Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчиненийу письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений уписьмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
        За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору являть умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
        Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для спорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
        У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповіднодо умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайноставляться.
        Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
        Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договоромзастосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфомі не випливає із суті кредитного договору.
        Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
        Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому законом надані відповідні пільги.
        За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого заповнені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути виготовленийлише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
        Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладеннявідповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст я 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується дотих умов, з якими він ознайомлений.
        Згідно ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку,строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення  договору.
         Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на отриманнявід позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановленийрозмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до звернення позики.
         Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самійкількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
         За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаннязобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаннягрошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
    Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не вернув суму позики, вінзобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу.
    Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування ліченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягненняяких визначаються сторонами в самому договорі).
 У заяві позичальника процентна ставка не зазначена.
    Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення віповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошовоїсуми та її визначеного розміру.
       Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, заборгованість запростроченим тілом кредита, пеню за прострочене зобов`язання, пеню за несвоєчасність сплати боргу, штраф (фіксована частина) штраф ( процентна складова).
       Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самогоо розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10.09.2019 року, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які розміщені насайті: https://privatbank.uaяк невід`ємні частини спірного договору.
    При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила - наданнябанківських послуг» та «Тарифи Банку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштіввзагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих : документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
       Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказповністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і носить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
 Судпершої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умовиякого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (10.09.2019 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (22.07.2021 року), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливідля задоволення позову.
         За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» не можуть розцінюватися якстандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачемкредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
        Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті - заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.            
        Суд першої інстанції доцільно зауважив, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку» ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.09.2019 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну позову, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.         
         В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має  вищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати ій, що прямо передбачено у ст.. 8 Конституції України. 
         Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. 
         Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
         Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. 
         Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст.3 ЦК України.         
         Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено  у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
          У частинах першій, третій ст.. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
        Суд першої інстанції доцільно зауважив, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 10.09.2019 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`зку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується із тим, що він вправі вимагати захисту свої прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.      
          Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем обґрунтовано зазначено про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 11878, 43 грн., в решті позовних вимог слід відмовити.                  
          Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтаз висновком суду щодо їх оцінки.
         Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов'язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
  Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
  Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
  Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 77-82, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом  тридцяти днів до суду касаційної інстанції.
Повна постанова  складена 27 квітня 2022 року
 
Головуючий                                                              Є.М. Суханова
 
Судді:                                                                         В.І. Олійник
 
                                                                                      Л.П. Сушко