Єдиний унікальний номер 242/5188/21 
Номер провадження 22-ц/804/520/22        

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
                            
09 червня 2022 року                        Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача    Мальованого Ю.М.,
суддів:                     Канурної О.Д., Космачевської Т.В.  
розглянувши в письмовому провадженні цивільну справу № 242/5188/21 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, з апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 08 грудня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У   жовтні   2021  року  позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого  зазначив, що перебував у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Шахтоуправління «Покровське» (далі - ПрАТ «ШУ «Покровське»). Під час роботи отримав професійне захворювання, у зв`язку з чим 23 вересня 2021 року йому первинно встановлено 65 % втрати працездатності та 3 групу інвалідності безстроково. Просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у зв`язку з професійним захворюванням у розмірі 114 985 грн. 00 коп., яку визначив як добуток прожиткового мінімуму встановленого на особу, яку втратила працездатність та відсотку втрати працездатності. Вважає, що це є найменшим, що відповідач має відшкодувати на його користь.
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 08 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі.  
Стягнуто з ПрАТ ШУ «Покровське» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у зв`язку з професійним захворюванням у розмірі 114 985 грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ПрАТ «ШУ «Покровське» в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Селидівського міського суду від 08 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення з дотриманням вимог ст. 263 ЦПК України.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в порушення пунктів 3, 6 ч. 4 ст. 265 ЦПК України справа розглянута судом першої інстанції однобічно, доводи відповідача проігноровані. Висновок суду щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди в рішенні суду не вмотивований. 
На думку скаржника хронічна хвороба позивача має повільний процес. Він умисно сприяв розвитку своїх професійних захворювань з метою набуття стажу необхідного для оформлення пенсії за віком на пільгових умовах, а також наступного отримання грошового відшкодування моральної шкоди. 
Надані позивачем докази не доводять змін у його емоційному стані. Ним не доведено наявність вини відповідача у спричиненні йому шкоди. Позивачу встановлено 3 групу інвалідності, яка є робочою. Крім того, він отримує максимальну пенсію на пільгових умовах, компенсаційні виплати від Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві на професійних захворювань. За ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується, що не прийнято до уваги судом.
На думку скаржника позивач не позбавлений засобів до існування та права на працю, що спростовує його твердження в позовній заяві та є підставою для коригування розміру відшкодування моральної шкоди, що також не було враховано судом. 
Крім того, апелянт посилається на те, що з оскаржуваного рішення не зрозуміло чи повинна сума відшкодування моральної шкоди позивачеві сплачуватися (стягуватися) повністю, або з відрахуванням податків та загальнообов`язкових зборів. Зазначає, що відсутність в судовому рішенні вказівки щодо утримання вказаних зборів може утруднити його виконання.
Позивач ОСОБА_1 процесуальним правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, звільнений 18 травня 2021 р. за ст. 38 КЗпП України.
Відповідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (форма П-4) від 19 серпня 2021 року, хронічне професійне захворювання ОСОБА_1 виникло за обставин тривалої роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів - важкості праці та пилу фібро генної дії. Також в Акті вказано, що раніше хронічних професійних захворювань виявлено не було.
Згідно довідки МСЕК серії 12ААА № 106047 від 23 вересня 2021 року ОСОБА_1 первинно встановлено 65 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я  позивача відбулося при виконанні ним трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання, що, у свою чергу, призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до змушення прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Врахувавши процент втрати професійної працездатності, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду завдану внаслідок професійного захворювання, у розмірі 114 985 грн. 00 коп., яку визначив з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на законодавчому рівні згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2021р.» (станом на 01.01.2021 р. прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність - 1769,00 грн.) помноженого на відсоток втрати професійної працездатності (1769,00 * 65 % = 114 985,00). 
Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 3 Конституцією України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно з ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Згідно з частинами 1 та 5 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Згідно з пунктом 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року     № 1-рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.  Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
Встановлено, що позивач знаходився у трудових відносинах з ПрАТ «ШУ «Покровське», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , заведеної 27 червня 1985 року на ім`я ОСОБА_1 . За час роботи на даному підприємстві позивач отримав професійні захворювання, які обумовлено умовами в яких він працював.
За висновком МСЕК ОСОБА_1 було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у загальному розмірі 65% та встановлено третю групу інвалідності.
Виходячи з медичних висновків, акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у зв`язку з небезпечними умовами праці та впливом комплексу виробничих шкідливих факторів на шахті, позивач отримав професійні захворювання.
Внаслідок втрати професійної працездатності, у позивача наявна моральна шкода і він має право на її відшкодування.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що розмір стягнутої судом моральної шкоди з відповідача ПрАТ «ШУ «Покровське» є необґрунтований, завищений та такий, що визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.
Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, виникнення професійного захворювання, тривалості праці в умовах шкідливих факторів на підприємстві відповідача, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити її з 114 985 грн. до 50 000 грн.
Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці та саме його дії стали причиною професійного захворювання безпідставні та суперечать встановленим обставинам справи, оскільки згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) 19 серпня 2021 року причиною професійного захворювання позивача є тривалий період роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів - важкості праці та пилу фіброгенної дії.  
При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст.153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, у зв`язку із чим, доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині, колегія суддів не бере до уваги.
Проте, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14 та ст. 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року), заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування  податків,  усунення технічних та логістичних   неузгодженостей у податковому законодавстві» внесено зміни до п.п.164.2.14а ст. 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року), згідно якої до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).
Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
У зв`язку з вищевикладеним, оскільки станом на 01 січня 2021 року розмір мінімальної заробітної плати становить 6000,00 грн., а сума визначена до стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (6000 х 4=24 000,00) (на час розгляду справи судом першої інстанції), колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди необхідно стягнути з урахуванням утримання з нього обов`язкових податків і зборів.
Відповідно до п. 4 ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушенням норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні із зазначенням про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частин 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Відповідно підпункту «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Позивач звільнений від сплати судового збору у даній справі відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним вимогам 394 грн. 80 коп. ((розмір заявлених вимог - 114 985 грн. 04 коп. (100%),  розмір вимог, що підлягають задоволенню - 50 000 грн. 00 коп. (50 000,00 х 100%):114 985,004 = 43,48%), за подання позовної заяви має бути сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. (908,00 х 43,48% : 100%)).
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 362 грн. 00 коп.  Апеляційна скарга задоволена на 56,52 %. Тому відповідачу слід компенсувати  за рахунок держави судовий збір у розмірі 769 грн. 80 коп.
На підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України шляхом взаємозарахування зобов`язань апелянту слід компенсувати за рахунок держави судовий збір у сумі 375 грн. 00 коп. (769,80 - 394,80) за часткове задоволення позову та апеляційної скарги.
       Керуючись ст. ст. 374, ст. 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» задовольнити частково.
Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 08 грудня 2021 року змінити, виклавши другий абзац його резолютивної частини у наступній редакції:
«Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн. з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів».
Змінити розподіл судових витрат.
Компенсувати Приватному акціонерному товариству «Шахтоуправління «Покровське» судові витрати в сумі 375 грн. 00 коп. за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Повне судове рішення складено 09 червня 2022 року.

Суддя-доповідач:                                                                 Ю.М. Мальований

Судді:                                                                                    О.Д. Канурна

                                                                                               Т.В. Космачевська